PRAVIDLA ČESKÉHO PRAVOPISU

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

první vydání 2013

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-31-1 (EPUB verze)

Obsah

Informace pro uživatele

Úvodem

Použité zkratky

PRAVOPISNÁ PRAVIDLA

OZNAČOVÁNÍ HLÁSEK PÍSMENY

I. Označování hlásek ve slovech domácích

Pravidla pro psaní i (í) a y (ý)

PO PRAVOPISNĚ MĚKKÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)

PO PRAVOPISNĚ TVRDÝCH SOUHLÁSKÁCH - y (ý)

PO PRAVOPISNĚ OBOJETNÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)/ y (ý)

▶ Slova vyjmenovaná (výčet slov není vyčerpávající)

▶ Koncovky podstatných a přídavných jmen

▶ Koncovky příčestí a jmenných tvarů přídavných jmen

Skupiny bje/ bě, vje/ vě, pě

Psaní mě/ mně

Souhlásky párové

Psaní skupin souhlásek

Předložky a předpony S a Z

Délka samohlásek

OZNAČOVÁNÍ DÉLKY

STŘÍDÁNÍ KRÁTKÝCH A DLOUHÝCH SAMOHLÁSEK

II. Psaní slov přejatých

A. Slova obecná

Psaní S a Z

Označování délky samohlásek

B. Vlastní jména

I. JMÉNA OSOBNÍ

II. JMÉNA ZEMĚPISNÁ

ZKRATKY A ZNAČKY

I. Zkratky

II. Zkratková slova

III. Značky

PSANÍ VELKÝCH PÍSMEN

I. Velká písmena u vlastních jmen a názvů

II. Velká písmena jako výraz úcty

III. Psaní velkých písmen na začátku větných celků

HRANICE SLOV V PSANÉM TEXTU

I. Spřežky

II. Spojovací čárka – spojovník

III. Dělení slov

ČLENICÍ ZNAMÉNKA

I. Tečka

II. Čárka

III. Středník

IV. Otazník

V. Vykřičník

VI. Dvojtečka

VII. Uvozovky

VIII. Pomlčka

IX. Tři tečky

X. Závorky

XI. Odsuvník

PRAVOPISNÝ SLOVNÍK

A, B, C, Č, D, E, F, G, H, Ch, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, Ř, S, Š, T, U, V, W, X, Y, Z, Ž

Úvodem

Námi předkládaná Pravidla českého pravopisu vychází vstříc každodennímu užívání. Tvoří přehledný a srozumitelný výklad pravopisných pravidel a tvarosloví s kompletním zapracováním Dodatku zveřejněného v roce 1994 MŠMT ČR, který u některých slov připouští dvojí či dokonce trojí způsob psaní. Takto zpracovaná Pravidla umožňují uživateli rychlé vyhledávání potřebných informací. Přesto však musí uživatel zvážit výběr hesla z hlediska stylové vhodnosti, neutrálnosti či příznakovosti slova, vhodnosti jeho užití v mluveném či psaném projevu a vhodnosti užití vzhledem k adresátovi.

Autoři

Použité zkratky

aj.

a jiné

angl.

anglicky

ap., apod.

a podobně, a podobný

atd.

a tak dále

atpod., atp.

a tomu podobný, a tak podobně

bud.

budoucí čas

círk.

církevní

citosl.

citoslovce

č. j.

číslo jednotné

č. mn.

číslo množné

část.

částice

dok.

dokonavé sloveso

dn.

dnes, dnešní

dř.

dříve

franc.

francouzsky

hist.

historický, historicky

hovor.

hovorový, hovorově

chem.

chemický, chemicky

ital.

italsky

j., jedn.

jednotné (číslo)

jm.

jméno

kap.

kapitola

kniž.

knižní, knižně

lat.

latinsky

m.

mužský rod

mj.

mimo jiné

mn.

množné (číslo)

např.

například

násl.

následující

nedok.

nedokonavé sloveso

neodb.

neodborný, neodborně

neskl.

nesklonné (jméno)

nespis.

nespisovný, nespisovně

neživ.

neživotný

ob.

obecný, obecně

odb.

odborný, odborně

os.

osoba, osobní

p.

pád

pod.

podobný, podobně

podst. jm.

podstatné jméno

pomn.

pomnožné (jméno)

popř.

popřípadě

předl.

předložka

příč.

příčestí

příd. jm.

přídavné jméno

příjm.

příjmení

přísl.

příslovce

přít.

přítomný čas

rozk.

rozkazovací způsob

řec.

řecky

řidč.

řidčeji

s., str.

strana

sport.

sportovní, sportovně

srov.

srovnej

st.

stupeň

stř.

střední rod

tj.

to je(st)

tzv.

takzvaný

vl. jm.

vlastní jméno

zájm.

zájmeno

záp.

záporný, záporně

zast.

zastaralý, zastarale

zkr.

zkratka

zn.

značka

zprav.

zpravidla

zvl.

zvláště

ž.

ženský rod

živ.

životný

žel.

železnice

V hranatých závorkách [] je uveden přepis výslovnosti.

PRAVOPISNÁ PRAVIDLA

OZNAČOVÁNÍ HLÁSEK PÍSMENY

A a, Á á, B b, C c, Č č, D d, Ď ď, E e, É é, Ě ě, F f, G g, H h, Ch ch, I i, Í í, J j, K k, L l, M m, N n, Ň ň, O o, Ó ó, P p, Q q, R r, Ř ř, S s, Š š, T t, Ť ť, U u, Ú ú, Ů ů, V v, W w, X x, Y y, Z z, Ž ž

Spřežka ch – tj. spojení písmen c a h – se považuje za jediné písmeno.

Písmena q, w, x (popřípadě některá další: ä, ê, ő, ű, ł aj.) se vyskytují ve slovech cizího původu.

I. Označování hlásek ve slovech domácích

Pravidla pro psaní i (í) a y (ý)

PO PRAVOPISNĚ MĚKKÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)

ž, š, č, ř, c, j

a ď, ť, ň (pokud se jimi označují souhlásky měkké; píše se di, ti, ni)

♦ žirafa, šiška, čistota, řízek, cibule, jiskra, dítě, tikot, nitka

Poznámka: U podstatných jmen vzoru hrad zakončených na c se píše tvrdé y (např. tácy, kecy, hecy – viz níže).

PO PRAVOPISNĚ TVRDÝCH SOUHLÁSKÁCH - y (ý)

h, ch, k, r

a d, t, n (pokud se jimi označují souhlásky tvrdé)

♦ Hynek, chýše, kyselina, ryba, dýně, tyč, nyní

Poznámka: toto pravidlo není závazné pro slova zvukomalebná, kdy se píše i (í), někdy též y (ý), např. chichi; kikirikí, též kykyryký.

PO PRAVOPISNĚ OBOJETNÝCH SOUHLÁSKÁCH - i (í)/ y (ý)

b, f, l, m, p, s, v, z

Y/ Ý se píše v kořenech slov domácích jen ve vyjmenovaných slovech (výjimečně i v příponě: slepýš, kopyto, brzy) a ve slovech příbuzných nebo od nich odvozených, dále v předponě vy-, vý-, v některých koncovkách podstatných a přídavných jmen a v některých složených tvarech slovesných v koncovkách příčestí minulého (viz níže).

▶ Slova vyjmenovaná (výčet slov není vyčerpávající)

♦ by, bý

být (bych, bys, by, bychom, byste, abych, kdybych, bytí, bývat, bývalý, bytelný, bytost), bydlit (bydliště), obyvatel (obyvatelný), byt (bytná, bytový), příbytek, nábytek, dobytek (dobytkářství, dobytče), zbytek (zbytečný), obyčej (obyčejný), bystrý (bystrost, bystřina), bylina (býlí, býložravec, černobýl), kobyla (Kobylisy), býk (býček, býčí, býkovec), babyka

vlastní jména: Přibyslav, Bydžov, Hrabyně, Bystřice, Zbyněk, Zbyšek, Zbyslav aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

být (existovat) x bít (tlouci)

nabýt (získat) x nabít (zmlátit)

dobýt (získat) x dobít (baterii)

přibýt (být navíc) x přibít (hřebík)

ubýt (na váze) x ubít (usmrtit)

bydlo (příbytek) x bidlo (tyč)

býlí (plevel) x bílí (bílé zabarvení)

♦ ly, lý

slyšet (slyšitelný, nedoslýchat), mlýn (mlýnice, mlynář), blýskat se (blýskavý, blyštět se, zablýsklo se, blýskavice), polykat (vzlykat, zalykat), plynout (plyn, splývat, plynulý, plynojem, plynárna, rozplynout se, oplývat, vyplývat), plýtvat, plyn, vzlykat, lysý (lysina, lyska, Lysá), lýtko, lýko (lýčí, lýkovec, lýkožrout, lýčený – tj. z lýka), lyže (lyžařský, lyžovat), pelyněk, plyš, slynout, plytký, vlys (vlysový)

vlastní jména: Volyně, Lysolaje, Lysá aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

mlýn, mlynář(ka) x mlít

lýčený (z lýka) x líčený (předstíraný, strojený)

lyska (pták, lysina) x líska (lískový keř)

blýská (se) x blízká (nedaleká)

Slova lišej (vyrážka) a lišaj (motýl), ližiny (trámce k posunování těžkých břemen) se píší s měkkým -i-.

♦ my, mý

my (zájmeno 1. os. č. mn.), mýt (mýdlo, umyvadlo/ umývadlo, myčka, mýval, pomyje, mydlář, mydlina), myslit/ myslet (myšlenka, přemýšlet, mysl, myslivec, výmysl, úmysl, smýšlení, nesmyslný, průmysl), mýlit se (omyl, zmýlená, mýlka), hmyz (hmyzožravec, hmyzí), myš (myšina), hlemýžď, mýtit (mýtina, vymýtit), zamykat (odmykat, výmyk, přimykat se, vymycovat), smýkat (smyk, smyčec, průsmyk), dmýchat (rozdmýchávat, dmychadlo/ dmýchadlo), chmýří, nachomýtnout se (ochomýtat se), mýto (mýtné, Mýto), mykat (mykaný), mys, sumýš

vlastní jména: Litomyšl, Přemysl, Nezamysl, Křesomysl, Kamýk aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

my (1. os. č. mn.) x mi (3. pád zájmena já)

mýt (vodou) x mít (vlastnit)

mýval (medvídek) x míval (měl)

vymýtit (vykácet, vysekat) x vymítat (vyhánět, vymetat)

rozdmýchat (rozfoukat) x rozmíchat (rozkvedlat)

♦ py, pý

pýcha (pyšný, pýchavka, přepych, zpychnout), pytel (pytlovina, pytlák, pytlačit), pysk (ptakopysk, pyskatý), netopýr, slepýš, pyl (opylovat), kopyto (sudokopytník), klopýtat (klopýtnout), třpytit se (třpytivý, třpytka, třpyt), zpytovat (nevyzpytatelný, jazykozpyt), pykat (odpykat), pýr (pýřavka), pýřit se, čepýřit se, pyj

vlastní jména: Spytihněv, Chropyně, Pyšely, Spytovice, Solopysky, Přepychy aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

pýcha x píchá (bodá)

pyl (prášek v květu) x pil (vodu)

slepýš (beznohá ještěrka) x slepíš (lepidlem)

opylovat (květy) x opilovat (pilníkem)

pyj (úd) x pij (rozk. zp. od pít)

pykat (nést trest za něco) x pikat (hrát na pikanou)

♦ sy, sý

syn (synovec, zlosyn), sytý (nasytit, přesytit, dosyta, nenasytný), sýr (syreček, sýrárna, syrovátka), syrový/ syrý (syrovinka), sychravý, usychat/ usýchat (zasychat), sýkora (sýkořice), sýček, sysel, syčet (sykot, zasyčet), sypat (sypký, zásyp, vysypat, sýpka, násyp, osypaný)

vlastní jména: Bosyně, Sychrov, Syslov, Synkov, Syneč aj.

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

sýrový (ze sýra) x sírový (ze síry)

syrý (syrový, vlhký) x sirý (osiřelý)

sypat (přesypávat) x sípat (chraptět)

Slova sirup, sivý (šedivý) se píší s měkkým -i-.

♦ vy, vý

vy (zájmeno 2. os. č. mn.), vykat, vysoký (výše, nejvyšší, vysočina, zvýšit, vyvýšenina, převyšovat), výt (zavýt), výskat (zavýsknout, výskot), zvykat (zvyk, zlozvyk, návyk, odvykat, obvyklý), žvýkat (žvýkačka, přežvykovat, přežvýkavec, žvýkací), vydra (vydří, vydrovka), výr, vyžle, povyk (povykovat), výheň, cavyky, vyza

vlastní jména: Vyšehrad, Vysočany, Vyškov, Výtoň, Vyžlovka, Povydří aj.

slova s předponou vy, vý (vynález, výborný, vysvědčení, vyškolit, výpis, výzkum atd.)

Poznámka: pozor na psaní i (í) x y (ý) v těchto slovech:

výt (vlk) x vít (věnce)

výr (pták) x vír (vířivý pohyb vzduchu nebo vody)

výskat (radostí) x vískat (ve vlasech)

výška (vysoký) x vížka (věžička)

vysutý (vysunutý – hrazda) x visutý (visící – lanovka)

vyset (obilí) x viset (na věšáku)

♦ zy, zý

brzy, jazyk (jazýček, jazykový, jazykolam, jazykozpyt, jazykověda, dvojjazyčný), nazývat (se) (vyzývat, vzývat, ozývat se, vyzývavý)

vlastní jména: Ruzyně

Poznámka:

pozor na psaní slova brzičko (přípona -ičko)

nazývat se (jmenovat se) x nazívat se (hodně zívat)

♦ f

♦ Po písmenu f se v základech domácích slov y (ý) nepíše.

▶ Koncovky podstatných a přídavných jmen

Psaní i (í) a y (ý) po souhláskách obojetných se řídí podle vzoru, ke kterému jméno patří (měkký, tvrdý).

-i (í)

=> se píše V KONCOVKÁCH VZORŮ MĚKKÝCH

u podstatných jmen

„muž“ a „stroj“ => vzory mužského rodu

„růže“, „píseň“ a kost“ => vzory ženského rodu

„moře“, „stavení“ => vzory středního rodu

Poznámka:

– v koncovkách 7. p. č. mn. -ami, -emi (-ěmi), -mi, -ími, -ými

(např. hlavami, kočkami, velkými, rozumnými);

– v koncovce 6. p. č. mn. -ích

(např. v polích, v lesích).

u přídavných jmen

– v koncovkách všech rodů vzoru „jarní“

(kozí, cizí, ryzí)

-y

=> se píše V KONCOVKÁCH podstatných jmen VZORŮ TVRDÝCH:

„hrad“ => vzor mužského rodu neživotného

(pozor na 6. p. mn. č. u podvzoru les – lesích, kostelích atd.)

„předseda“ => vzor mužského rodu životného

(mimo 3. p. č. j. -ovi)

„žena“ => vzor ženského rodu

„město“ => vzor středního rodu

Poznámka:

Tvrdé -y se píše též u podstatných jmen vzoru hrad zakončených na c (např. tácy).

-i (í) nebo -y (ý)

=> se píše v některých koncovkách následujících podstatných a přídavných jmen vzorů:

„pán“ => v koncovkách podstatných jmen rodu mužského životného vzoru „pán“ se píše měkké -i v 1. p. č. mn.

(páni – holubi, lvi, kosi apod.)

a tvrdé -y ve 4. a 7. p. č. mn. (pány – holuby, lvy, kosy apod.);

„mladý“ => v koncovkách přídavných jmen tvrdého vzoru „mladý“ se píše měkké -í v 1. p. č. mn. rodu mužského životného: mladí – milí, drazí (přátelé);

v jiných tvarech se píše tvrdé -ý: mladý – milý, drahý (přítel);

„otcův“ a „matčin“ – v koncovkách přídavných jmen přivlastňovacích vzorů „otcův, -ova, -ovo“ a „matčin, -ina, -ino“ se píše měkké -i v 1. p. mn. č. rodu mužského životného: otcovi/ matčini (přátelé);

v jiných tvarech se píše tvrdé -y (ý): otcovy/ matčiny (sestry), otcových/ matčiných (příbuzných)

▶ Koncovky příčestí a jmenných tvarů přídavných jmen

A/ Mluvnická shoda s podmětem v množném čísle STEJNÉHO RODU (u rodu mužského též stejné životnosti).

-i

– je-li podmět v množném čísle rodu mužského životného

Chlapci běželi jako o závod. Hoši se rozběhli bosi po louce.

Poznámka: Podstatná jména rodiče, koně, lidičky jsou mluvnicky životná, přestože mají neživotnou koncovku. Pozor však na koně houpací.

-y

– je-li podmět v množném čísle rodu mužského neživotného nebo rodu ženského

Ze střech visely rampouchy. Na louce se pásly kozy a krávy.

Poznámka: Podstatné jméno den může mít též životnou koncovku. I tehdy však vyžaduje shodu jako podstatné jméno neživotné. Dny/ Dni se krátily.

– je-li několik podmětů rodu středního a alespoň jeden z nich je v jednotném čísle

Housata, kachňata i kotě nakonec skončily ve vodě.

Poznámka: Podstatné jméno dítě má v čísle jednotném tvar rodu středního, v čísle množném však tvar rodu ženského – děti. Proto se píše v množném čísle ve shodě -y: Děti postavily sněhuláka.

-i/ y

– Některých jmen mužského rodu se užívá v životných i neživotných tvarech (slanečci/ slanečky, uzenáči/ uzenáče, ledoborci/ ledoborce, ukazatelé/ ukazatele ...).

Pro pravopis vždy platí: Životné tvary podstatných jmen vyžadují ve shodných tvarech jmen přídavných a příčestí měkké -i, neživotné tvary tvrdé -y.

Pozor: Podstatné jméno den vyžaduje shodu jako podstatné jméno neživotné též v případě, že má životnou koncovku.

Ledoborci vypluli nebo Ledoborce vypluly.

Dny/ Dni se krátily.

B/ Mluvnická shoda s podmětem skládajícím se z několika souřadně spojených jmen RŮZNÉHO RODU NEBO ŽIVOTNOSTI (u rodu mužského).

1) Je-li mezi jmény v podmětu jméno rodu mužského životného, píše se -i nebo -y v tvarech příčestí nebo jmen přídavných podle okolností:

i

– v případě, že jsou všechna jména v jednotném čísle:

Matka i otec mi přijeli naproti.

– je-li některé jméno nebo všechna jména podmětu v čísle množném a přísudek následuje za podmětem:

Nejlepší žáci a žákyně byli odměněni.

i/ y

– předchází-li přísudek před podmětem, je obvyklá shoda s nejbližším jménem několikanásobného podmětu:

Naši třídu reprezentovaly vybrané žákyně a žáci.

(Je ovšem též možné: Naši třídu reprezentovali vybrané žákyně a žáci.)

2)

y

– se v tvarech příčestí nebo jmen přídavných v případě, jsou-li jména v podmětu rodu mužského neživotného nebo ženského:

Auta, stromy i střechy domů byly pomláceny vichřicí.

3) Mluvnická shoda se uplatňuje v případě, je-li mluvnický rod podmětu jednoznačný. Jinak nastupuje tzv. shoda podle smyslu (především je-li podmět vyjádřen bezrodým zájmenem).

Je-li podmět nevyjádřený, shoduje se přísudek s podstatným jménem v případě, že je rod podmětu patrný z některé z předcházejících vět.

4) Je-li podmět obsahující jména živých bytostí různého rodu vyjádřen výrazem rozvitým (s předložkou s) a mužské jméno životné je jen v rozvíjejícím členu, řídí se shoda těmito pravidly:

y

Píše se, je-li řídícím členem takového rozvitého výrazu podstatné jméno rodu ženského v množném čísle a předchází-li přísudek před podmětem (Na sraz přijely žačky se svými učiteli.) nebo je-li ženské jméno v dané souvislosti významem závažnější (Matky s kojenci měly v ordinaci přednost.).

i/ y

Žačky se svými učiteli navštívili (též navštívily) divadlo.

i

V přísudku se píše tehdy, jsou-li všechna jména rozvitého výrazu v čísle jednotném a jedno z nich je rodu mužského životného.

Petra s Lukášem odjeli lyžovat do Orlických hor.

♦ Je-li podmět vyjádřen výrazy označujícími množství (pár, tisíc, milión, dav, řada) ve spojení s 2. pádem podstatného jména, není podmětem toto podstatné jméno, ale právě onen výraz vyjadřující množství.

Tisíce lidí přišly o život.

V dalších větách může být i shoda podle smyslu, tedy koncovka -i.

Na náměstí se shromáždily davy lidí, aby protestovali (též protestovaly) proti režimu.

▶ Koncovky tvaru přítomného

U sloves platí, že v koncovkách přítomného tvaru se píše vždy měkké -í

(např. prosí, trpí, sází, koupí, zvítězí, narazí, staví).

Skupiny bje/ bě, vje/ vě, pě

bje/ bě, vje/ vě

Skupina bje a vje se píše tehdy, je-li b nebo v součástí předpony a následuje kořen začínající skupinou je:

– v/jel, ob/jet, ob/jetí, v/jem, ob/jednávka.

V ostatních případech se píše bě, vě:

– oběd, bědovat, běžet, vědec,vědomě.

pě

Ve skupině pě se píše vždy pouze -ě, jelikož žádná předpona nekončí na p:

– pěnkava, zpěv, pět, zápěstí, pěstovat.

Psaní mě/ mně

Skupina vyslovovaná [mňe] se píše buď mě nebo mně.

mě

Skupina mě se píše vždy v kořenu slova nebo ve slovech, kde se souhláska ň (n) nevyskytuje v jiném tvaru slova nebo ve slově příbuzném:

měsíc, město, mělký, vyměnit; umět (umí), rozumět (rozumí).

mně

Skupina mně se píše tam, kde je souhláska ň nebo n i v jiném tvaru slova nebo ve slově příbuzném:

zapomněl (pomni), rozumně (rozumný), domněnka (domnívat se), uzemnění (uzemnit).

Poznámka: Ve slově tamější se píše -mě-, jelikož toto slovo bylo utvořeno od zájmenného příslovce tam příponou -ější (nikoli od tamní).

Zájmeno já

mě – ve 2. p. a 4. p. č. j. (Beze mě to asi nezvládnou. Zapomněl na mě.)

mně – ve 3. a 6. p. č. j. (Hovořili spolu o mně. Půjč mně pero.)

Souhlásky párové

1. Na konci slov se znělé souhlásky párové vyslovují jako neznělé (b – p, d – t, ď – ť, h – ch, v – f, z – s, ž – š, v cizích slovech také g – k). Pravopis k tomu nepřihlíží, takže se znělé souhlásky píší tam, kde je v jiném tvaru téhož slova nebo ve slovech příbuzných znělá souhláska: zub (zubu), pád (pádu), páv (paví), hrách (hrachu), chlup (chlupatý).

2. Ve skupinách párových souhlásek se vyslovuje celá skupina buď zněle, nebo nezněle, ale píše se podle toho, které hlásky jsou v jiných tvarech téhož jména nebo ve slovech příbuzných: lehký (lehoučký), hebký (heboučký), nehty (nehet).

Psaní skupin souhlásek

Někdy se ve výslovnosti některé skupiny souhlásek zjednodušují, pravopis však zůstává beze změny, a to v těchto případech:

– v kořenech slov – dcera, hladce, srdce, jdeme, jste, hřbet

– při ohýbání – zkraťte, kočce, babičce, kostce

– při odvozování:

předponami – předběhnout, nadhled, nadpis; (ve složeninách) půllitr

příponami – množství, dětský, tloušťka, měkký, denní

-nn- se píše:

a/ v takovém případě, pokud tvoříme přídavné jméno příponou -ný nebo -ní od podstatného jména, jehož kořen končí na -n:

den – denní, ráno – ranní, vina – vinný (ve tvaru mužského rodu vinen jsou dvě n oddělena samohláskou e (vinen), ve tvaru ženského a středního rodu se píše -nn-, tj. vinna, vinno);

Pozor: V přídavném jménu raný se píše jen jedno -n-, jelikož nebylo odvozeno od podstatného jména ráno; naopak podstatné jméno ráno bylo utvořeno od přídavného jména raný.

b/ ve tvarech 2. a 3. stupně utvořených od přídavných jmen a příslovcí psaných se dvěma n.

-n- se píše:

a/ ve slovech odvozených příponami -ík, -ice, -ina:

deník, vinice;

b/ v přídavných jménech odvozených od názvů zvířat (zakončených na n), protože jsou odvozena příponou -í (nikoli -ní):

jelení, sloní, mufloní (pro srovnání: medvěd-í, orl-í).

Změny v souhláskových skupinách při odvozování příponami

1. Před příponami -ka, -ko zůstávají souhlásky ď, ť, ň většinou beze změny: síťka, loďka. Někdy se mění v d, t, n: chuť – choutka, zeď – zídka. V některých spojeních dochází ke kolísání: skříňka, též skřínka.

2. Souhláskové skupiny, které vznikají z poslední souhlásky základního slova a z přípony -ský, -ství, -stvo, se zčásti zjednodušují, zčásti zůstávají v nezjednodušené podobě.

♦ Zůstávají beze změny v případě, je-li poslední souhláskou základního slova č, š, z, ž, r, ř:

-č-ský: přeloučský;

-š-ský: bangladéšský;

-z-ský: slezský;

-ž-ský: kroměřížský, mužský;

-r-ský: velehorský;

-ř-ský: kovářský.

♦ Je-li poslední souhláskou základního slova s nebo c, zjednodušují se:

-s-ský na -ský: rakouský, běloruský, portugalský;

-c-ský na -cký: hradecký, kupecký.

♦ Je-li poslední souhláskou základního slova k, h, g, ch, mění se takto:

-k-ský na -cký: uzbecký, mexický;

-h-ský na -žský: pražský;

-g-ský v tradičních případech na -žský: konžský (Kongo), rižský (Riga); jinde většinou zůstává -gský: chicagský;

-ch-ský na -š-ský: vlašský (Vlach).

Poznámka: Výjimkou je Čech – český.

♦ Je-li poslední souhláskou základního slova d, t, n, ď, ť, ň, zůstávají nezměněny:

petrohradský, dětský;

– odchylně je -ck- za -tsk- u odvozenin od podstatných jmen vzoru „kuře“:

dítě – děcko;

– skupina -tstv- se mění na -ctv-:

knížectví, zvířectvo.

♦ Ke jménům, která už sama mají ve svém zakončení skupinu -sk-, se tvoří přídavná jména koncovkou -ý: Etrusk – etruský.

♦ U jmen cizího původu na -berg, -berk, -borg, -burg, -burk, -burgh, -ing, -inky se před -ský odsouvá koncové -g, -gh nebo -k:

New York – newyorský; Nymburk – nymburský

To neplatí o východoasijských jménech na -ing, -ang, -ung:

Honkong – honkongský.

3. Souhláskové skupiny vznikající při stupňování přídavných jmen na rozhraní základu slova a přípony -ší se zachovávají:

hlubší, sušší, vyšší, chudší.

U některých přídavných jmen na -ký je však 2. a 3. stupeň zakončen na -čí:

hezčí, měkčí.

Předložky a předpony S a Z

Předložka s (se)

– pojí se se 7. pádem (s tebou, s maminkou, s prací),

– v knižních výrazech se též pojí se 4. pádem (kdo s koho, být s to).

Užívání výrazů s sebou a sebou:

s sebou:

vzít s sebou, nést s sebou, brát s sebou, vést s sebou

sebou:

– po slovesech, jimiž se označují pohyby těla

mrskat sebou, škubat sebou, hýbat (pohnout) sebou

– součástí spojení

jistý (sám) sebou, překvapený sám sebou

Předložka z (ze)

– pojí se s 2. pádem (ze stolu, ze školy, z nákupu).

Poznámka: Považuje-li píšící za potřebné naznačit předložkou východisko pohybu z povrchu pryč (po povrchu dolů), může zvolit předložku s. I v těchto případech však zůstává základní předložkou z a psaní s se chápe jako knižní až zastaralé (sundat se stolu).

Předložky s (se) a z (ze) by nikdy neměly stát na konci řádku.

Předpona s (se)

a) se píše u slovesa vyjadřujícího směr dohromady nebo kde tento význam, obsažený již ve slovese samém:

scházet se, shromáždit se, sbírat, svírat, slepit, smísit, scelit;

b) se píše u slovesa vyjadřujícího směr shora dolů nebo z povrchu pryč, nebo tam, kde tento význam, obsažený již ve slovese samém:

seskočit, sjet, shodit, svézt, setřít, svléci;

c) se píše v ustálených případech:

schovat (se), spáchat, strávit, slevit, stýskat si, skonat, sbohem, shora.

Předpona z (ze)

a) se píše u dokonavých sloves utvořených od sloves nedokonavých, kde vyjadřuje prostou dokonavost:

aktualizovat – zaktualizovat, úročit – zúročit;

b) se píše u dokonavých sloves (a od nich odvozených sloves nedokonavých) utvořených přímo z podstatných a přídavných jmen, kde vyjadřuje změnu stavu:

zestárnout, zmodrat, zničit, zvlhnout, zranit;

c) se píše u sloves nedokonavých utvořených příponou k slovesům dokonavým:

zetlívat, zmírat, zmodrávat;

d) se píše v několika ustálených případech:

zhostit se, zkoumat, zkumavka, zkouška, zpěv, zpytovat, způsob, zpupný, způsobný, zříci se, zřídit, ztepilý a další odvozeniny těchto slov.

U příslovcí vzniklých z předložkových výrazů (u tzv. příslovečných spřežek) se píše s- nebo z- ve shodě s předložkou původního předložkového výrazu – sbohem, shora, shora; zleva, zcela; zblízka, zdaleka.

Dvojice slov různého významu rozlišených jen předponou s(e)- a z(e)-

♦ významy, pravopis i výslovnost odlišena

sedřít (kůži z těla)

sjednat (dohodu)

slézat, slézt (se) (dolů nebo dohromady)

slíbat (líbáním setřít)

smazat (mazáním setřít)

smotat (svinout)

sválet (ze svahu)

svést (ke zlému, dolů)

svolit (dát souhlas)

zedřít (se) (námahou)

zjednat (pořádek)

zlézat, zlézt (hory)

zlíbat (někoho)

zmazat (umazat)

zmotat (poplést)

zválet (poválet)

zvést (zkazit)

zvolit (vybrat)

♦ pravopis odlišen, výslovnost nikoli

sbít (přitlouci k sobě)

sběh (lidu)

shlédnout (pohledět shora dolů)

sjednat (přednášku)

skosit (kosou posekat)

skreslit (v tech. kreslení)

skroutit (dohromady)

správa, spravovat (opravit, řídit)

stěžovat si (naříkat)

stlouci (dohromady)

sužovat (utlačovat)

zbít (nabít někomu)

zběh (dezertér)

zhlédnout (spatřit)

zjednat (nápravu)

zkosit (učinit kosým)

zkreslit (nepřesně podat)

zkroutit (překroutit)

zpráva, zpravovat (informovat)

ztěžovat si (činit obtížným)

ztlouci (zbít někoho)

zužovat (činit úzkým)

♦ předpona s(e)- nebo z(e)- význam jen nepatrně pozměňuje a odstiňuje

(Vzhledem k významové blízkosti takových dvojic slov není užití té či oné předpony závazné.)

schvátit

schytat

smáčknout (se)

zchvátit

zchytat

zmáčknout (se)

Délka samohlásek

OZNAČOVÁNÍ DÉLKY

České samohlásky jsou buď krátké – i/y, e (ě), a, o, u; nebo dlouhé – í/ý, é, á, ó, ú (ů).

Délka samohlásky u se označuje buď čárkou (ú), nebo kroužkem (ů).

ú

a) na začátku slov:

úlet, úžeh, úprava, úroda;

b) po předponě a na začátku druhého členu složeniny:

mimo/úrovňový, ne/úrodný;

c) v citoslovcích:

vrkú, bú, hú;

d) ve slovech přejatých:

např. kúra (léčebná), túra, fúze, skútr, múza, ragú.

ů

a) uvnitř slova:

půl, kůlna, můra, fůra, nůše;

b) v koncovkách 2. a 3. p. č. mn. podstatných jmen

pánů, mužů; hradům, strojům, městům;

c) v zakončení příslovcí:

dolů, domů;

d) v přejatých slovech:

růže, růž, trůn, lůza.

Poznámka:

Krátké u se píše ve slovech s příponami -ra, -urní, -urový, přestože se vyslovuje dlouze: např. kultura, inventura, strukturní.

Výslovnostní rozdíl mezi samohláskou dlouhou a krátkou není u všech samohlásek a v každém postavení stejně výrazný a ustálený. Pravopisný rozdíl délky se proto řídí zřeteli mluvnickými, neboť výslovnost nemůže být spolehlivou oporou.

STŘÍDÁNÍ KRÁTKÝCH A DLOUHÝCH SAMOHLÁSEK

A/ Střídání při tvoření slov

I. Podstatná jména

Změnu v délce samohlásky základního slova mívají podstatná jména utvořená od sloves s dlouhou samohláskou v infinitivu příponami -č, -tel, -dlo, -tko, dále slova utvořená příponami -ář, -árna, -írna a slova zdrobnělá odvozená příponami -ka, -ek, -ko. Při tvoření předponami se dlouží samohláska v předponě (na-, při-, u-, vy-, za-; např. příkaz, úsilí, výsluní, nábřeží, záruka).

Podstatná jména tvořená od slovesných základů mají v základu slova buď slabiku krátkou, nebo dlouhou, anebo u některých délka kolísá.

1. Délka samohlásky základového slova se mění:

bič, vysavač, prodavač, ctitel, křtitel, mstitel, bidlo, čidlo, rydlo, pisátko, struhátko, stupátko, kramář, mlynář, mydlář, kavárna, vinárna, pekárna.

2. Délka samohlásky základového slova se nemění:

hráč, spáč, rýč, přítel, léčitel, mýdlo, prádlo, šídlo, ořezávátko, párátko, spínátko, naslouchátko, čítárna, jízdárna, lékárna, mlékárna, účtárna.

Podstatná jména odvozená od sloves na -ovat délku slova zachovávají: zkrášlovatel (zkrášlovat), rýhovadlo (rýhovat).

3. Délka kolísá:

uváděč – uvaděč, vyjednávač – vyjednavač, slévač – slevač, vyjednávač – vyjednavač; odesílatel – odesilatel, vysílatel – vysilatel, zasílatel – zasilatel; umývadlo – umyvadlo, dmýchadlo – dmychadlo; knoflíkář – knoflikář, košíkář (košíkářka) – košikář (košikářka), perníkář – pernikář, písárna – pisárna, králíkárna – králikárna.

4. Při tvoření podstatných jmen předponami se pravidelně dlouží samohláska v předponách na-, při-, u-, vy, za-:

nábřeží, nález, příjmení, přínos, ústava, východ, výsluní, základ, zákulisí.

5. U podstatných jmen na -ka se samohláska v předponě nedlouží, následuje-li slabika dlouhá: nabídka, přihláška, ukázka, vyhlídka, zatáčka.

Odchylkou jsou slova výpůjčka, zápůjčka, u nichž se samohláska v předponě dlouží a slova nálevka, námitka, výjimka, kde se kořenová samohláska krátí. Dvojím způsobem je možné napsat slovo výhrůžka i vyhrůžka.

II. Přídavná jména

Délku samohlásky základního slova krátí přídavná jména tvořená příponami -telný, -í, -ský, -(c)ký a -cí.

1. Délka samohlásky základového slova se mění:

znatelný, čitelný, smytelný, dosažitelný, snesitelný, dokazatelný, vzdělavatelný, odpočitatelný, nevyvratitelný, čapí, ptačí, vraní, žabí, muší, králičí, trpasličí, rajský, panský, panství, básnický, stranický, zednický, mělnický, zahradnictví.

2. Délka samohlásky základového slova se nemění:

nevyléčitelný, stíhatelný, neprozkoumatelný, dívčí, beránčí, býčí, jestřábí, krokodýlí, motýlí, skřivánčí, nezvládnutelný, neobsáhnutelný.

3. Délka kolísá:

paví – páví, ovládatelný – ovladatelný, potrádatelný – postradatelný, nepopíratelný – nepopiratelný, rozčílený – rozčilený, obývatelný – obyvatelný, karvinský – karvínský.

Poznámka: Přídavná jména účelová s příponou -cí utvořená od sloves a vyjadřující, nač něco je, k čemu něco sloučí, mají před příponou -cí vždy samohlásku krátkou: balicí (papír), bicí (hodiny), čisticí (prostředek), řídicí (páka) aj. Tyto je však nutno odlišovat od přídavných jmen dějových, která vyjadřují právě probíhající děj (např. vůz kropící silnici).

III. Slovesa

Změna v délce samohlásky základového slova se vyskytuje u některých sloves odvozených příponami -at, -it a -ovat.

1. Dlouhá samohláska se krátí:

hmátnout (hmatat), hrábnout (hrabat), máznout (mazat), čísnout (česat), říznout (řezat), táhnout (tahat), zedničit (zedník), pytlačit (pytlák), hospodařit (hospodář), pracovat (práce).

2. Délka se nemění:

sekat (seknout), stříkat (stříknout), razítkovat (razítko), řadit (řada), rýmovat (rým), rámovat (rám), známkovat (známka).

3. Délka kolísá:

stříhat – střihat, osídlovat – osidlovat, rozmísťovat – rozmisťovat.

B/ Střídání v různých tvarech téhož slova

V kořenech některých tvarů téhož slova se střídají samohlásky krátké a dlouhé:

hrách – hrachu, jméno – jmen, záda – zad, chléb – chleba, jáma – jam, kámen – kamene, zdravý – zdráv, náš – našeho, pít – pil, svítit – sviť.

II. Psaní slov přejatých

V psaní slov cizího původu činíme rozdíl mezi slovy obecnými a vlastními jmény.

A. Slova obecná

O jejich pravopise rozhoduje míra jejich zdomácnění a rozšíření v češtině. Slova řídká a úzce odborná se píší pravopisem jazyka, z něhož byla přejata; slova zdomácnělá se píšou pravopisem českým.

Původním pravopisem se píší

a/ slova omezená na úzký okruh uživatelů, slova úzce odborná nebo knižní, slova mající povahu mezinárodních značek, slova, která označují skutečnosti týkající se pouze cizích zemí, a slova, která si podržují vztah k zemím svého původu:

abbé, randez-vous, brutto, netto, watt, ytterbium, newton, coulomb;

b/ slova (především francouzská a anglická), která jsou částečně zdomácnělá, avšak jejichž výslovnost se liší od písemné podoby:

pizza, menu, cha-cha, interview, revue;

c/ citáty z jazyků píšících latinkou:

fair play, ad acta, ex post, a priori, ad hoc, via facti;

d/ výrazy hudební:

allegro, adagio, scherzo, vivace.

Počeštěným pravopisem se píší

slova zdomácnělá, v jazyce rozšířená, a běžné výrazy odborné. Způsob psaní těchto slov zpravidla odpovídá jejich české výslovnosti í.

1. ae, oe, které se vyslovují jako [e, é] → e, é

aféra, sféra, ekonomie, rentgen

Poznámka: Uvedené skupiny se však píší tam, kde se takto vyslovují: kánoe, aerobik, aeroplán aj.

2. c, které se vyslovuje jako [k] → k: kakao

qu → kv: kvinta

gu → gv: lingvista

w → v: tramvaj

y, které se vyslovuje jako [j] → j: jachta

rh → r: rododendron

ck, které se vyslovuje jako [k] → k: hokej

3. th (ve slovech řeckého původu) → t

estetika, atletika, teorie, teologie, metoda, etan

V úzce odborných slovech a jejich odvozeninách se zachovává th.

4. Zjednodušují se písmena původně zdvojená (ss, ll, mm, nn aj.)

adresa, komise, pesimista, tenis, dilema, fotbal, volejbal

Původním i počeštěným pravopisem se píší

slova, která postupně zdomácňují:

jazz i džez;

runway i ranvej.

Psaní S a Z

Původní s psáno jako z

a/ Ve slovech zdomácnělých se původní s vyslovované v češtině jako z píše z:

analýza, azyl, dezert, dimenze, pauza, oáza, poezie, univerzita, invaze, organizace.

b/ Dále se píše z ve slovech jako exkurz, impulz, konkurz, kurz, pulz a ve slovech od nich odvozených.

c/ Po předponě kon- latinského původu:

konzerva, konzervatoř, konzul, konzistence, konzum.

Původní s psáno jako s nebo z

a/ V některých slovech se píše s nebo z ve shodě s dvojí spisovnou výslovností:

buzola i busola, diskuze i diskuse.

b/ Vyslovované z se píše jako z i s v příponě -izmus:

romantizmus i romantismus, mechanizmus i mechanismus, kapitalizmus i kapitalismus.

c/ Při psaní slov s původními předponami des- a de- a ve slovech od nich odvozených se řídíme spisovnou výslovností:

dezaktivace, deziluze, dezinfekce, desublimace.

Původní s zachováno

a/ Pouze s se píše ve slovech s původní latinskou předponou dis-:

disproporce, disharmonie, disfunkce, disimilaci.

b/ Pouze s se píše ve slovech pravopisně nepočeštěných:

laser, cirrhosis.

Označování délky samohlásek

Délka se označuje:

a/ v základech slov:

akvárium, anténa, kostým, schéma, tón, rádio, plénum, fúze, túra, kúra, árie, islám, konkrétní;

b/ v zakončení slov: -é (filé, resumé), -ém (parfém, emblém, problém), -én (dezén, drén, refrén, pozor však na chemické názvy – viz níže), -ér (restauratér, remorkér), -éza (ortéza, syntéza), -iáda (olympiáda, triáda), -ián (vegetarián), -iéra (voliéra), -ín (etamín, vatelín, delfín, albín; pozor však na chemické názvy – viz níže), -ína (disciplína, vazelína, vitrína, medicína), -má (apartmá), -oár (pisoár, rezervoár), -óza (viróza, nervóza), -ózní (nervózní), -ózový (celulózový), -ýn (manekýn), -ýza (analýza).

U přídavných jmen odvozených od slov, v jejichž základu je samohláska dlouhá, někdy tuto samohlásku krátí, někdy ji ponechávají dlouhou.

Dlouhá samohláska zůstává zpravidla u přídavných jmen s příponou -ový, -ský, -ní, -ný:

ekzémový, sériový, instalatérský, diktátorský, materiální, módní.

U přídavných jmen odvozených jinými příponami se dlouhá samohláska základu většinou krátí:

systematický, schematický.

Délka se neoznačuje:

a/ v zakončení odborných názvů – chemických prvků, sloučenin, názvů biologických a lékařských:

acetylen, benzen, karoten, fosgen, amin, anilin, glycerin, penicilin;

Poznámka: V názvech některých chemických prvků označování délky kolísá: bor i bór, chlor i chlór, jod i jód. Jsou-li použity v odborném textu, zpravidla se délka nepíše.

b/ v zakončení slov na -iv; -iva; -ivum; -ivní; -ida:

masiv, archiv, lokomotiva, ofenziva, aktivum, pasivum, bronchitida, aktivní, pasivní;

c/ v zakončení slov na -emie; -erie; -on; -onek; -onový; -onka:

epidemie, leukemie, baterie, galerie, aceton, balkon, citron, fejeton, karton, ozon, šampion, vagon, balonek, vagonek, mahagonový, citronový, elektronka, baronka, vagonka;

d/ v zakončení slov na -ura; -urka; -urový; -urní:

brožura, inventura, korektura, kultura, miniaturka, armaturový, fakturový, kulturní;

e/ v zakončení slov na -una:

laguna.

Podle původního pravopisu se zachovává:

a/ psaní i, y:

hydrant – historie; gymnázium – gigant, dynastie – distribuce, pyramida – opium;

S měkkým -i se píší slabiky di, ti, ni i v případě, že se vyslovují dy, ty, ny:

diktát, politika, komunikace, recidiva, lokomotiva.

Poznámka: V některých zdomácnělých slovech se píše po h, ch, k, r, d, t, n písmeno y bez zřetele na původ slova – rytíř, trylek, krokodýl, terpentýn, trenýrky.

b/ písmeno x bez zřetele k tomu, jak se vyslovuje [ks, gz]:

praxe, existence, index;

c/ psaní skupin souhlásek znělých a neznělých, bez zřetele k tomu, zda ve výslovnosti dochází k znělostní spodobě:

fotbal, abstinence, abrupce, adsorpce, ekzém, subtilní, subskribovat.

B. Vlastní jména

I. JMÉNA OSOBNÍ

1. Pocházejí-li jména z jazyka, který užívá latinské abecedy, píší se zásadně průvodním pravopisem:

Leonardo da Vinci, Vincent van Gogh, Ludwig van Beethoven, Caesar.

Poznámka: U jmen některých význačných historických osobností se píše jméno v počeštělé podobě: Kryštof Kolumbus, Mikuláš Koperník. V počeštěné podobě se užívá též jmen cizích panovníků, feudálů, papežů, světců atd.: Jan Pavel II., Alexandr Veliký, Tomáš Akvinský.

2. Pocházejí-li jména z jazyka, který užívá jiného písma než latinky, přepisují se podle zavedených transliteračních nebo transkripčních pravidel. Užívají-li tyto jazyky zcela jiného písma (čínština), přepisují se jména tak, aby se písmeny české abecedy přibližně vystihla jejich výslovnost: Alexej Nikolajevič Tolstoj, Buddha, Mao Ce-tung.

II. JMÉNA ZEMĚPISNÁ

1. Pocházejí-li jména z jazyka, který užívá latinské abecedy, píší se většinou původním pravopisem (a to i v případě, že jsou počeštělá):

Le Havre, New Mexico, Seina, Nex York, Monte Carlo.

Poznámka: Původní pravopisná podoba se zachovává zpravidla i u slov odvozených.

2. U jistého počtu zeměpisných jmen užíváme vžité podoby počeštěné (s důsledným označováním délky). Jsou to např.:

jména měst a osad: Alžír, Bělehrad, Bukurešť, Kyjev, Varšava, Řím;

jména řek, moří a horstev: Visla, Himálaj, Apeniny;

jména dílů světa, jejich částí, zemí, krajin aj.: Amerika, Afrika, Itálie; Francie, Čína.

Poznámka: Pokud by užití písmen neobvyklých v české abecedě činilo technické (typografické) nesnáze, nahrazují se tato písmena písmeny s nejbližší zvukovou platností, někdy také příslušnými písmeny bez rozlišovacího znaménka: Francois (François), Piontek (Piątek), Nimes (Nîmes).

3. Zeměpisná jména pocházející z jazyků, které užívají jiného písma než latinky, se přepisují podle zavedených pravidel:

Tokio, Soul, Peking, Írán.

ZKRATKY A ZNAČKY

I. Zkratky

Zkratky, které vznikly zkrácením názvů psaných s velkým písmenem na začátku, se píšou s počátečním písmenem velkým. Ostatní zpravidla s počátečním písmenem malým. Jinak užíváme velkých písmen u některých značek.

1. Nejobvyklejší způsob je ten, že se vypisuje první písmeno slova nebo slov daného spojení anebo počáteční skupina písmen, někdy slabika nebo i více slabik tak, aby zkratka končila souhláskou. Za takto zkráceným slovem se píše tečka, po níž pak následuje buď mezera nebo interpunkční znaménko (dvojtečka, otazník, vykřičník, nikdy však druhá tečka). Pokud však zkrácení neznamená podstatnou úsporu nebo pokud by nebyla zkratka jednoznačná, ponechává se slovo v plném znění.

příklady: p. (pan, pánové), popř. (popřípadě), r. (rok), zvl. (zvláště), v. r. (vlastní rukou), atd. (a tak dále), apod. (a podobně), s. r. o nebo spol. s. r. o. (společnost s ručením omezeným), k. s. (komanditní společnost), v. v. i. (veřejná výzkumná instituce), ved. odd. (vedoucí oddělení)

Často se zkracují jména rodná (křestní), a to buď počátečním písmenem nebo počáteční skupinou písmen končící souhláskou. Podobně se zkracují přívlastky a bližší místní určení v zeměpisných jménech.

příklady: Ant. – Antonín, H. Králové, St. Boleslav, Ústí n. Lab., K. Vary

Zkratka se tvoří z psané podoby slova.

špan. (španělský; nikoli špaň.), lat. (latinský), ve zn. pozd. předpisů (ve znění pozdějších předpisů)

Složená slova se zkracují tak, že se spojí počáteční písmena (skupiny písmen) obou částí:
čs. československý
jz. jihozápadní
atd. a tak dále
tzn. to znamená
např. například
popř. popřípadě
tzv. takzvaný, tak zvaný.

Ustálené zkratky

Zkratky akademických titulů

– u absolventů bakalářského studia:
Bc. – bakalář
BcA. – bakalář umění

– u absolventů magisterských studijních programů:

Ing. – inženýr (dříve uváděn i ve zkratce ing.)
Ing. arch. – inženýr architekt (dříve uváděn i ve zkratce ing. arch.)
MUDr. – doktor medicíny
MDDr. – zubní lékař (dříve MSDr.)
MVDr. – doktor veterinární medicíny
MgA. – magistr umění
Mgr. – magistr

– Absolventi, kteří získali akademický titul magistr, mohou vykonat v téže oblasti studia státní rigorózní zkoušku. Po jejím vykonání se udělují tyto akademické tituly:

PhDr. – doktor filozofie
PaedDr. – doktor pedagogiky
RSDr. – doktor sociálních věd
RCDr. – doktor ekonomických věd
JUDr. – doktor práv
RNDr. – doktor přírodních věd
PharmDr. – doktor farmacie
ThLic. – licenciát teologie
ThDr. – doktor teologie (pro oblast katolické teologie „licenciát teologie“)

Zkratky doktorských titulů uváděných před jménem lze zkrátit rovněž na dr. Za zkratkou titulu doktor (bez rozdílu tvaru v jednotlivých pádech, číslech i pro ženskou podobu) se píše tečka.

Jinak se zkracuje označení členství v akademii věd.
akad. – akademik
ing. arch. – inženýr architekt
akad. arch. – akademický architekt

Zkratky akademicko-vědeckých titulů

Tyto zkratky se píší za jménem.

Ph.D. – doktor (bez mezery po první tečce)
Th.D. – doktor teologie (bez mezery po první tečce)
CSc. – kandidát věd
DrSc. – doktor věd
Dr. – doktor
DSc. – doktor věd
dr. h. c. (doctor honoris causa) – čestný doktor

Poznámka: Zkratky akademicko-vědeckých titulů, uváděných za jménem, jsou ve větě v pozici tzv. přístavku. Proto se oddělují z obou stran čárkami.

Zkratky vědecko-pedagogických titulů

Tyto zkratky se píší před jménem počátečním malým písmenem.

doc. – docent
prof. – profesor

Zkratky vojenských hodností
voj. – vojín
sv. či svob. – svobodník
des. – desátník
čet. – četař
rtn. – rotný
rtm. – rotmistr
nrtm. – nadrotmistr
šrtm. – štábní rotmistr
pprap. – podpraporčík
prap. – praporčík
nprap. – nadpraporčík
šprap. – štábní praporčík
ppor. – podporučík
por. – poručík
npor. – nadporučík
kpt. – kapitán
mjr. – major
pplk. – podplukovník
plk. – plukovník
brig. gen. – brigádní generál
genmjr. – generálmajor
genpor. – generálporučík
arm. gen. – armádní generál

2. Jestliže se slovo krátí začátkem a koncem (zřídka), tečka za zkratku nepatří.
pí – paní
cca – circa

II. Zkratková slova

Zkratková slova jsou zkratky, které mají charakter slov (skloňují se, popř. jsou základem dalšího odvozování). Velká většina jich vzniká z celých počátečních slabik víceslovných názvů, na něž mohou být mnohdy ještě rozvedena.

Zejména jde o názvy institucí a podniků: Bytex – Bytový textil, Čedok – Česká dopravní kancelář aj.

III. Značky

Značky jsou ustálené grafické prvky, kterých užíváme k vyjádření některých základních pojmů. Tečka se za nimi nepíše. Jedná se o zkratky slov domácích i cizích (kg, l, m, t, q, Kč); písmena řecké abecedy (záření, funkce) a také nepísmenné grafické znaky (§ – paragraf, ° – stupeň, ‰ – promile).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravidla českého pravopisu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.