Nalezení ve ztracenu

Kateřina Doležalová

Vydalo nakladatelství

JONATHAN LIVINGSTON, s.r.o., v Praze 2014.

www.jonathanlivingston.cz.

Grafická úprava obálky JFK, 2014.

Copyright © Kateřina Doležalová, 2014

Elektronické vydání první

epub ISBN  978-80-87835-64-7

mobi ISBN  978-80-87835-65-4

PDF ISBN  978-80-87835-66-1

Čtyřem lidem, kteří mě zachránili.

Čtyřem bytostem, co ve mě věří.

Čtyřem pilířům co mě udržely nad vodou.

Čtyřem duším co vdechli život té mé.

Jimmy, Janun, Evči a Evži

Předmluva

Je hodně věcí co jsem kdy komu řekla a myslím, že by mohly zajímat i Vás. Dostává se mi uznání a děkování za pomoc s ucelením a pochopením myšlenek. Všechny názory co zde najdete, jsou jen mé, je to jen jeden z možných pohledů na svět. Není to nezlomná pravda vytesaná do kamene, je to přesvědčení, kterým se snažím řídit a ve většině případů má velký úspěch.

Věřím v sílu lidského rozhodování a jednání. Věřím v sílu peněz. Věřím, že jsem na světě vykonala zrovna tolik dobrého, že jednou, až budu potřebovat, se mi to vrátí. Věřím, v sílu pozitivního a objektivního myšlení. Věřím a nebráním se přijímání nových myšlenek a názorů. Věřím ve své přátele a v neposlední řadě se učím věřit v sebe.

K napsání tohoto „malého veledíla“ mě nutí jakási vnitřní touha. Nějaká nutnost dostat všechny ty myšlenky z hlavy. Sepsat je na papír aby posloužili i jiným. Jakési nutkání rozšířit police knihkupectví o jeden docela nenápadný titul, malá knížka, na kterou se časem začne prášit. Ale to až časem. V hloubi duše doufám, že se to nestane, že aspoň tu a tam někdo prolistuje její obsah a přečte si alespoň kousek. Větu, kterou si zapamatuje a bude o ní přemýšlet. Prstem přejede po jejím hřbetu a přičichne k její opojné vůni.

Tahle kniha nemá být vtipná, nebo poučná či odborná. Tahle kniha se nejspíš nedá definovat – má zkrátka lidi inspirovat k tomu, aby přemýšleli o věcech a životech trochu jinak. Má pomáhat a nabízet odpovědi. Kdo by je neměl rád? Ptáme se pořád, stále něco žádáme nebo se o něco zajímáme, já to alespoň dělám pořád.

Kniha musí zaujmout, doslova vás pohltit do toho mezi světa, kde je možné naprosto všechno. Kdy zapomínáme na cokoli kolem nás, žijeme jen tím příběhem, jen těmi slovy co jsou na papíře. Doufáme, že nikdy neskončí, protože až se to stane, musíme se vrátit do oné kruté reality. Proto přeci lidé milují knihy, protože na ten čas mohou zapomenout na všechny starosti a strasti, mohou se smát, i když jim bylo do pláče a létat i když nemají křídla. Tohle je ta krása psaného slova, má hroznou moc. Slova dokážou mnohé, pokud jsou správně použita. Správná slova ve správnou chvíli – to je to kouzlo.

Lidé mi občas říkají, že přemýšlím až moc, že tím zbytečně vše jen komplikuji. Zamyslela jsem se nad tím a musím konstatovat, že to tak úplně není pravda. Nekomplikuji, jen si rozšiřuji znalosti, hledám důležité drobnosti a logické řetězce. Zajímám se o mnohé a mám spousty koníčků - zájmů, kterým se věnuji. Některé z nich jsou poměrně zvláštní, samo sebou se o ně ráda podělím, třeba Vás také zaujmou. Člověk se musí pro něco nadchnout.

K jádru věci.

Nikdy jsem nenapsala nic delšího. Snila jsem o tom, že budu publikovat, ale vždy jsem nakonec zůstala při snění a realizace vázla. Měla jsem snahu, mnohokrát, ale vždy jsem od toho upustila neb mi text přišel hloupý nezábavný a především nedopsaný. Nevím jak psát knihy. Nevím jak utřídit všechny ty myšlenky tak, aby vyzněly srozumitelně.

Skrze slova chci pomáhat. Chápejte knihu jakou souhrn částí, jako celek a zároveň chápejte každou část zvlášť.

Nebudu Vám nutit žádnou víru, učení a nebudu Vás „krmit“ žádnými odbornými znalostmi. Vše co se zde dočtete, je jen můj pohled. Moje myšlenky utvářené jen mojí myslí, za pomoci okolního světa. Pohled laika, co se jen snaží pochopit sám sebe. Pohled nestudovaného člověka, co si jen „tu a tam“ přečetl nějakou knihu. Pohled bytosti, jež její vrstevníci převážně nechápou. Budu mluvit o sobě, protože věřím, že pochopením druhých, pochopíme zčásti sami sebe. Vše co se děje kolem mne, mě nutí přemýšlet. Dobrý film, hudba, báseň, knihy či jen jednoduše lidé okolo. Sedět na nádraží a pozorovat tu různorodost okolo Vás. Na letišti, v kavárně, v restauraci, ve škole, tady všude je mraky a mraky podnětů k přemýšlení. Utváření názorů, hodnot a postojů je proces. Neovlivnitelný proces. Někdo tvrdí, že dospěl moc brzo, někdo prý nedospěje nikdy. Čím to ptám se? Je to vším tím čím jsme prošli. Křivdy, bolesti, strasti, úzkosti naopak radosti, zážitky, lásky. Všechno tohle nás posouvá.

Říkám si, čím by tahle kniha mohla být jiná, výjimečná. Všechno tohle již napsáno bylo, říkáte? Jak-by ne, na světě je miliony a miliony knih. Možná bude jiná právě tím, že je psána zapáleným laikem a jazykem, kterému každý rozumí. Snažím se ptát jasně a srozumitelně, prostě tak aby to dávalo smysl mě samotné. Pokud jsem kdekoli – v knihkupectví, knihovnách či na internetu – hledala odpovědi na mé otázky, nikde jsem je nenašla. Všude se píše o výsledku, nikde nenajdete, jak k němu dotyčný došel. Logické řetězce v knihách nejsou. Proto jsem se rozhodla pomoci těm, co mají stejný problém. Uvádět tu cestičku co mě k cíli dovedla. Rozhodla jsem se podpořit ty, co si myslí, že jsou jiní. Protože, ať si říká, kdo chce, co chce – jiní – jsou ti, co dělají svět světem. Dav je anonymní, stejný, nezajímavý, najdeme-li ale někoho kdo je jiný, kdo vyčnívá, zapamatujeme si jej, právě díky tomu. Neskrývejte se, nebuďte jedním z davu. Hrdě vystrčte hlavu a hlaste se k tomu, že jste jiní. Staňte se motýlem mezi housenkami. Mě to trvalo dlouho. Hlavou se mi honily miliony otázek, na které mi nikdo nedokázal dávat odpovědi. Myšlenky co jsem se vůbec bála vyslovit nahlas. Začala jsem se bát, že jsem snad jediná, co o takových věcech přemýšlí. Pak jsem vystrčila svá tykadla a byla naprosto šokovaná kladnými reakcemi okolí.

Pro ty co chtějí nahlédnout do mysli někoho jiného. Pro ty co chtějí umět číst myšlenky. Pro ty co chtějí vědět něco o lidech a nerozumí odborným psychologickým termínům – stejně jako já. Pro ty co nechápou chod světa. Pro ty co chtějí znát pohled někoho naprosto cizího. Pro ty co chtějí objevovat nové cesty a pro všechny zvědavce.

Poznatky, pohledy, nápady, něco málo z mích deníku, něco málo z mích básní, myšlenek a něco málo z mého života volně k nahlédnutí.

Katka

Proč jsem si vybrala na přebal motýla

Co vás zaujme na první pohled, když vezmete knihu do ruky? Název, přebal, počet stran, její vůně či hrubost stránek? Rozhodnutí, kterou knihu vůbec vzít do ruky. Přejedeme očima po jejich hřbetech a pátráme po názvu, co nás zaujme. Náš mozek je jednoduše třídí, podle nějakých pravidel, podle nějakých preferencí, pak když tedy konečně nějakou knihu vezmeme do ruky, je to právě ta, která splnila určitá kritéria.

Mě nejvíce zaujme atypický přebal.

Mívám vždy potřebu, trochu více poznat autora a jeho myšlení. Proč jej vůbec napadlo knihu zabalit do takového oblečku? Co jej k tomu vedlo? Něco muselo. Někdy je to docela jasné, jindy zcela nepochopitelné. Chtěla bych, abyste pochopili, co k tomu vedlo mne. Pak totiž až se Vás někdo zeptá, jakou knihu čtete, budete schopni ji popsat trochu jinak, budete moci říct – „Čtu knihu která má na přebalu motýla“ – a podat jim i důvod proč motýla - pak to bude dávat smysl.

Motýl. Je to všeobecně nádherné zvíře, podporující fantazii, naděje a sny. Mávnutí jeho křídel je tak lehké, jeho pohyb tak půvabný, jeho barva tak okouzlující. Připomíná nám, že svět, který dokáže stvořit něco tak nádherného, nemůže být zase tak zlý. Pokud je mi úzko, vzpomenu i na motýly. Všichni určitě víte, jak se motýli rodí. Z malých nehezkých housenek. Tedy vidím-li motýla, vím, že dříve byl housenkou, které se mnoho lidí bojí a štítí. Z „odpudivé“ housenky však vzniklo něco krásného a obdivovaného. Nemůže to tak být i s námi? Co když jsme jen housenky? Co když vlastní snahou musíme zapříčinit to, aby z nás byli motýli? Snahou, ne bohatstvím, ne slávou či penězi. Prostě snahou a pevnou vůlí. Pochopením sebe samých. Pokud začneme chápat sebe, své možnosti a uplatnění může se náš život rapidně změnit.

Znáte teorii chaosu? Přesné znění vlastně ani není důležité, i když zní krásně. Teorie chaosu říká, že když motýl máchne křídli na jedné straně zeměkoule, může to způsobit vichřici na straně druhé. Vlastně říká, že maličká změna může vyvolat obrovský následek. Teorie chaosu mě velmi zaujala, i proto jsem na přebal dala motýla. Protože i takto symbolizuje, že malou změnou my sami, můžeme vykonat velké věci. Motýl je znakem toho že i malý a na první pohled nedůležitý člověk, může znamenat ono pomyslné máchnutí křídel. Každá maličkost je důležitá.

Každý člověk je důležitý.

Taktéž i části přebalu jsou důležité. Křídla má vyskládána kousíčky puzzle.

To značí jednoduše to, že každý z nás, každá bytost se skládá z mnoha různých částí. Že je třeba pochopit každou z nich, abychom pochopili celek. Skládejme souvislosti, kousek ke kousku k odhalení pravdy. Puzzle, každý je tvořen jiným vzorem, jinými kousíčky.

Jedinečnost.

Stejně tak barva v puzzle má svůj důvod. Svět není jen černobílí, je nádherně barevný. A lidé v něm stejně tak.

Černá klečící silueta člověka připraveného ke startu, je tam hlavně proto, že je to o nás, jak se připravíme a vystartujeme do života. Nemusíme být nejrychlejší, nemusíme být nejlepší. Nesoutěžíme, je to jen naše cesta, naše trať a náš život. Nakonec jsme to my, kdo musí rozthnout svá křídla, pak je dobarvit a doskládat nejrůznějšími vzory.

Tohle má symbolizovat můj přebal, cestu od housenky až ke kráse. Hledání a nalezení. Otázky a odpovědi. Pochopení celku jako složení několika částí. Brát všechny za stejně důležité. Jen bez jediné by to už nebyl celek. Chápejte tak lidi a berte je i s tím nejmenším kouskem. Se vším co k nim patří. Obdivujte jejich zvláštnosti.

Představivost, já kouknu na přebal a vidím tam tohle všechno.

Jeden jediný obrázek – symbol – piktogram – znak – říkejme jim jakkoli, může znamenat a představovat celou řadu myšlenek. A to je prostě nádherné.

Třeba až příště uvidíte motýla, něco z toho se vybaví i Vám.

Po krůčcích

„Kdo chce létat, musí se nejdříve naučit stát a chodit, nikdo nemůže hned létat.“

- Friedrich Nietzsche

V dnešním světě chce mít každý všechno hned. Hned chci mít hodně peněž bez větší námahy, hned chci auto, dům, hned chci dobré přátele, hned chci partnera či partnerku, hned chci mít vše hotové. Co by se ale stalo, kdyby tato přání byla opravdu vyslyšena? Co kdyby, jsme opravdu vše dostali, teď hned?

*Lusknutí prsty*

Jste bohatý a úspěšný milionář, máte vilu, loď, auta, peníze, můžete dělat kdykoli, cokoli. To je pocit že? Cítíte tu sílu? A cítíte taky tu prázdnotu?

Jasně, když mám všechno, jak vůbec můžu být smutný? Závidí mi milióny lidí na světě. Snad ano, já se nad tím zamyslela, opravdu zamyslela, a došla jsem k názoru, že možná po nějaký čas by to mohlo být super, ale co potom? Namítáte, že jsem jen jedna z těch, co jsou radši chudí a šťastní, nebo chudí a zdraví a všechny tyhle ty rádoby novodobé myšlenky co nás mají uchlácholit, že peníze vlastně ani nechceme, vlastně ani nepotřebujeme.

Pravda?

Samozřejmě že chci peníze, proboha kdo by nechtěl peníze? Mají sílu, mají moc, dávají člověku volnost.

Svobodu?

To by bylo hodně diskutabilní. Vrátím se k tomu, že jsem milionář a mám všechno jen tak z ničeho nic jak si to lidi přejí. Nenaplňuje mě to. Proč? Protože jsem to všechno získala jen tak. Nemusela jsem si to vydřít, nezasloužila jsem si to, nic jsem pro to neudělala. Nemohu říct: „Podívej, na můj dům! Je tak nádherný, je můj a každá cihla co jej tvoří je taky moje, každá květina v něm, každý kout a nábytek je můj a těší mne, že je můj, protože za vším tím co tady vidíš, je moje snaha, moje práce a můj pot.“

Dům je prázdný, právě proto, že si jej nezasluhuji, jsou to jen věci, nic víc. Vše co mám je bez duše. Nemá to žádný příběh a žádnou historii. Jak mě to tedy může těšit?

Hodně lidí teď může namítnout, že jsem blázen. Snílek co si myslí, že v dnešním světě může žít jako ta naivní a spravedlivá duše.

„Jsem snílek, co stojí nohama pevně na zemi.“ říkávám ráda. Chci jednou mít hezký domov, chci mít opravdové přátele, co mě budou navštěvovat, chci být součástí jejich života, chci být pro někoho důležitá, chci se obklopit lidmi, co milují mne a já miluji je, co mě mohou respektovat pro to, jaká jsem a co jsem. Chci být člověkem, co si vše ve svém životě zasloužil. Chci mít zásady a hrdost.

A ano chci mít peníze, ale tak, aby, jsem si je zasloužila, aby na mě nikdo nemohl ukázat prstem a říct: „Podívej, na ni! Má peníze a chce, aby to bylo vidět. Snob!“ Takhle prostě ne. Chci si peníze zasloužit, vydělat si je, po krůčcích.

Tím že si je zasloužím, si jich budu vážit. Budu o nich přemýšlet úplně jinak. Já osobně nechci peníze pro sebe. Chci je pro lidi. Chci s nimi něco dokázat. Proměnit peníze ve štěstí.

Jak?

Pomoci někomu v nouzi, koupit nějaký dárek s příběhem, od srdce, pořídit nějakou drobnost co vykouzlí úsměv na tváři, zajistit že se dostanou opravdu tam, kde je jich třeba.

Peněz je na světě dost pro všechny. Naším úkolem jen je, vědět, kde je hledat. Není to lehké, nic vám prostě jen tak nespadne do klína, takhle to prostě nefunguje. Kdo jen sedí v koutě a čeká, že jednoho dne přijde ono *lusknutí prsty* nedostane nikdy nic. Bude zahořklý a bude jej naplňovat závist na všechny okolo, co něco dokázali. Dokázali to proto, že se hnuli, že něco udělali.

Základem je sehnat si informace.

Kde mohu pracovat, jaké mám možnosti a co svět nabízí. Za informace se dnes platí zlatem.

(Malá odbočka, vidíte, jak všechno souvisí se vším? Nejdříve se zeptám sebe, jaké mám schopnosti, v čem vynikám a kde se opravdu mohu uplatnit a teprve potom hledám. Já bych se jen těžko mohla uplatnit třeba jako delegát nebo průvodce, když mi zeměpis absolutně nic neříká. Začněte vždy u sebe.)

Až najdete, nečekejte, že hned dostanete plat krále. Musíte začít, po krůčcích. Začněte ale s rozumem, začněte tam, kde víte, že je možný postup, že vás ta práce někam posune, že vám bude k něčemu dobrá. Ne jen v postupu v oné práci. To vůbec ne, každá práce vám něco dá, když to tam umíte najít.

Pro konkrétní představu uvedu příběh ze svého života.

Jsem jedním z vás. Jeden obyčejný a neviditelný člověk na ulici. Třeba mě dnes a denně potkáváte a ani to nevíte. Třeba mě znáte.

Můj příběh se začal psát jako každý jiný, narodila jsem se, vyrůstala, vzdělávala a žila do bodu, který je z mého hlediska ten počáteční, ten důležitý. Zlomový chcete-li.

Odchodem na vysokou školu se všechno mění. Co dřív bylo, mizí. Všechno co máte zažité a naučené, vaše okolí, prostředí. Možná se to nezdá ale je to obrovská změna, alespoň já to tak vnímala.

Začalo mi to docházet toho dne, co jsem stála v našem obývacím pokoji a koukala se na tři sbalená zavazadla. Celý život ve třech kufrech. Celých 18 let mé existence vtěsnaných do tak malého prostoru. Očekávala jsem změnu. Jak velkou jsem si v ten moment nebyla schopna představit. Nasedla jsem na vlak, naposled se podívala do tváře mé mámy a pak se nechala unášet do neznáma.

Vzala jsem za kliku svého studentského bytu. Vstoupila a zavřela. Prázdnota a ticho. Spolubydlící se měli nastěhovat až za pár dní. Sedla jsem si na postel a začala přemýšlet. Myslím, že tehdy mi to doopravdy došlo. Tehdy mě to doopravdy vyděsilo. Starej se sama. Už tu nebude nikdo, kdo ti nakoupí tak běžné věci, co jsou doma pořád, tak směšné věci jako toaletní papír, máslo, prostředek na nádobí, zubní pastu a všechny tyhle maličkosti co doma prostě jsou. To byl ten moment, kdy jsem pocítila tíhu reality a to úplně poprvé.

V ten moment, kdy jsem seděla v tom prázdném bytě, mi poprvé doopravdy došlo, že pokud si nepomůžeš sám, nikdo to za tebe neudělá.

Starej se sama.

A člověk prostě musí. A světe div se, ono to jde. Naučila jsem se soběstačnosti. Žít a vycházet s určitým množstvím peněz. Myslet na to že musím mít na nájem, zaplacení měsíčníku na MHD, na zaplacení tarifu na mobil, na jídlo a snad něco i na útratu a zábavu. Naučila jsem se chápat priority a hodnoty.

Za tohle poznání a schopnosti jsem zaplatila nespočtem slz. Slz zoufalství, ztracenosti a strachu ze světa. Chtělo se mi utéct zpátky, domů do bezpečí, pod křídla co mě po celou tu dobu před tím vším chránila. Neudělala jsem to.

Tohle byl alespoň pro mne, ten první krok. Ten pomyslný začátek cesty, po které do teď kráčím.

S tímto základem jsem si troufla na další krok.

Nebudu se tajit tím, že ze školy mě vyhodili. Plácání-se v předmětech asi není nic pro mne. Zakusila jsem něco málo z herectví a byla jsem nadšená ohlasy. Lidé se smáli a to i díky mně. To mě přivedlo k myšlence nesnažit se udržet na škole, či to zkoušet znova. Snažila jsem se najít pro sebe nějaké jiné uplatnění a cestu. Tedy druhý krok. Zakusit práci.

Do teď jsem se naučila s penězi vycházet, ale to pořád nebyli mé peníze, chtěla jsem si je vydělat sama. Získat úplnou samostatnost. Nechala jsem se zaměstnat v callcentru .“Dobrý den, u telefonu Kateřina Doležalová, měl byste na mě 5 minut?“ První vlastní peníze za vnucování nebohým a nic netušícím lidem produkt, který bych si já sama nikdy v životě nekoupila. Aspoň jsem pochopila, jak taková centra fungují, jejich triky a slovíčkaření. A to se mi v životě už taky hodilo. Taková práce, které sama nevěřím a ještě z ní nebylo moc peněz, mě prostě nenaplňovala. Co dál?

Čas na další krok. Když už jsem věděla jak se starat o sebe a že si i dokážu vydělat peníze, nastal čas na odvážnější tah. Žít na vlastní triko ve své vlasti je jedna věc, druhá věc je žít na vlastní triko v zahraničí, v neznámé zemi a kultuře. Toho času naštěstí má, teď už velmi dobrá přítelkyně, souhlasila, že pojede semnou. To bylo trochu míň děsivé vědět, že tam semnou bude krajan. Ve dvou se to prostě lépe táhne.

Zahraničí, jiný jazyk, těžká práce a první pořádné peníze. Opravdu zasloužené. Pracovaly jsme uprostřed ničeho v jednom hotelu, jako pokojské a jako pomocníci v kuchyni – mytí nádobí. Každý den od desíti od rána, zpravidla do jedenácté večer. Dělená pracovní doba, jen práce a spánek, práce spánek, práce spánek, dva dny volna a tak pořád dokola. Dny volna jsme většinou prospaly. Totální stereotyp. Kolem nebylo nic, jen řeka a lesy. Nejbližší malá vesnička 12km. Uprostřed toho ničeho má člověk spousty času na přemýšlení. Vydržely jsme to tam sedm měsíců.

Ač to byla těžká práce a to fyzicky i psychicky, v žádném případě nelituji, že jsem ji vykonávala. Dala mi toho víc, než jsem si dokázala představit. Rozhled, možnosti, vědomí že se v cizí zemi neztratím, že to dokážu a hlavně první opravdovou a naprosto neocenitelnou přítelkyni. Do své rodné země jsem si přivezla tolik peněž, že jsem na několik měsíců, měla vystaráno.

To byla chvíle, kdy jsem mohla přemýšlet nad tím, co mi život dal a co jsem zvládla. Už jsem se nebála, že něco nedokážu, zvládla jsem to i v cizině. Naplněná optimismem a kuráží jsem se rozhodla pro zatím poslední krok, jet do ciziny úplně sama. Nespoléhat se, že když se objeví překážka, bude tam někdo, kdo ji přeskočí za mě.

Sehnala jsem si práci na výletní lodi, co splouvá jednu větší řeku. Práce na lodi, není žádný med. Pracuje se bez dna volna a to v podstatě od rána do večera. Na lodi je prostě polovojenský život.

Nemyslete si, dá se to zvládnout. Horší bylo se na loď vůbec dostat.

Začalo to tím, že mi ve středu večer volali, že už v pátek mám nastoupit do práce. Počítala jsem, že to půjde trochu pomaleji, že mám na vše čas. Najednou jsem musela sehnat boty, pracovní oblečení, vyřídit všechny papíry a úřady. V pátek ráno jsem již seděla ve vlaku a uháněla směr letiště. Do země jejíž jazyk vůbec neznám a sama. Jistě že jsem měla strach, že to nezvládnu. Když jsme vzlétali, naposled jsem se slzou v oku pohlédla na svou zemi.

A zvládla jsem to.

Vydělala peníze a získala svobodu. Vědomí že svět zvládnu a to i sama. Nebojím se sama vycestovat. Vím, že se domluvím všude.

Získala jsem zkušenosti, vědomosti, poznala jiné kultury, nové lidi, místa vytvořila pouta s naprosto úžasnými lidmi, kteří ve mě věří a podporují mne. (O jejich důležitosti a roli v mém životě budu hovořit ještě později, je toho tolik že si to zaslouží vlastní kapitolu.)

Zkrátka po krůčcích jsem se, já sama, svými činy dostala až zde, kde nyní jsem.

Jak vidíte, je důležité někde začít, postupně. Nedokážu si představit, že by sem hned sama jela do zahraničí. Utekla bych, nezvládla to. Byla by to až příliš velká změna. S pevnými základy se to zvládá mnohem lépe.

Vezměte si z každé životní situace něco, co se vám bude hodit do budoucna. Nemyslete si, že je vám to k ničemu. Ze všeho se dá těžit. Někdy to chce jen malou změnu pohledu.

Uplatněte stejný vzorec na všechno ve svém životě. Nechtějte všechno hned. Začněte vždy od základu, pak všechno bude mít daleko větší hodnotu, smysl a budete si toho moct opravdu vážit. Bude se to všechno dít vaší zásluhou.

A začněte, kdekoli, kde to podle vás dává smysl.

Po krůčcích.

Když přijde den blbec

Každý jej zná. To se prostě všechno drolí na jednu hromadu.

Něco vám nejde, do toho se něco stane, někdo vás naštve, jste podráždění, a čím víc se všechno snažíte zpravit, tím víc se vám to bortí pod rukama.

V tuhle chvíli, jsem já osobně, v koncích. Vidím černě, mám pocit, že prostě exploduju. Jsem nevrlá na všechny okolo, na přátele i na ty co mi nabízejí pomoc. Před očima mám jen ten problém, nebo problémy. Nevyřešené, nehotové.

Vytáčí mě, když něco nedokážu, když mě to poráží a já nevím jak zvítězit. Snad jsem trochu perfekcionista. Když se do něčeho opravdu pustím, tak to chci mít pořádně.

Problémy mě štvou, hlavně ty, na které hned neznám řešení. Nechtěla jsem ale kvůli tomu být nepříjemná na celé své okolí. Snažila jsem se najít nějaké řešení a předcházet takovým situacím.

Řešit problémy s klidnou hlavou. Za tuhle radu bych zabíjela. Bohužel je na tom kus pravdy. Jen chci všechny upozornit, že ve chvíli kdy mám problém a dostane se mi této „rady“, je možné, že vám „ublížím“. Něco po vás hodím nebo si na vás vybiji zlost jiným způsobem. Především slovně.

Hádám, že to je ta horší část choleriků.

Začala jsem tím, že jsem si přiznala, že opravdu jsem cholerik a nestydím se za to. To jsem prostě já a nezměním to. Jen se s tím musím naučit žít a pracovat. Když si člověk dá ten roj myšlenek do nějakého řádu, řešení se hledá mnohem snadněji. Pro představu:

Hledáte svého kamaráda uprostřed davu, který skáče do rytmu nějaké hudby. Pohyb, hluk, tma, ostré problikávající světlo a téměř nulová šance jej najít. Teď změňme tančící dav do několika zástupů, vedle sebe, utišme hudbu a rozsviťme jasná světla. Projedeme logicky očima všechny tváře ve všech řadách a najdeme, koho jsme hledali. Aspoň takhle si já představuji myšlenky.

Jak docílit toho aby se dav uklidnil?

Můj návod:

„Zavřít oči. Zhluboka se nadechnout. Nic neříkat. Nehýbat se. Zatnout zuby. Chvíli dech zadržet. Vydechnout. Naštvaně, nosem, jako rozzuřený býk. Několikrát. Představit si rozzuřeného býka. Stále neotevírat oči. Pokračovat v představivosti. Býk se rozběhne na toreadora, ten uskočí, což býka ještě více dopálí. Smykem se otočí na písečné půdě v ringu. Zahrabe nohou. Stojí, vydechuje. Zahrabe znova a vyráží. Toreador opět uskočí. Býk naráží na dřevěnou ohradu takovou silou, že ji prorazí. Nedokáže zastavit. Praští se hlavou do skály, co stála nedaleko za ohradou. Leží tam na zemi. Rázem je to kreslený býk co známe z kreslených seriálů pro děti. Nad hlavou mu lítají ptáčci v pravidelném kruhu a hvízdají si. Býkovi z úst trčí jazyk a má hloupý úsměv. Haha to je legrační představa! Počkat... já byla naštvaná? Proč?

A co tady dělá ten seřazený dav přihlížejících?“

Humor jako obrana

To je tak když narazíte na takového toho vtipálka profesionála. Směje se za každé situace, všemu a pořád. Vše obrátí do vtipu. Kolem něj je pozitivní energie, smích a radost.

Vždy se bojím, co se stane, až ten smích utichne.

Patřím mezi tento typ lidí. Na vše se dívám positivně a s humorem, nikdy mi to nepřišlo zvláštní ani divné, až jednou mi někdo vytkl, že se semnou nedá mluvit vážně.

To mě donutilo přemýšlet. Je pravdou, že kdykoli se mě někdo zeptal na vážnou otázku, co se mi příčila a nelíbila, nebo jsem se dostala do vážné situace, vždy jsem nahodila hloupý úsměv a řekla vtipnou historku nebo rovnou nějaký vtip. Brala každého za slovo, a aniž bych si to uvědomila, upustila od oné otázky a v podstatě na ni neodpověděla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nalezení ve ztracenu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.