Tato kniha vznikla za laskavého přispění

Visegrádského fondu.

Copyright © Pavel Brycz c/o Dilia, 2014

PEKLO

I.

Dingy dingy ding ding ding! Opožděná tramvaj číslo 22 zazpívá svoji hymnu, zastaví u ostrůvku plného neklidných robinsonů s dlouhými plnovousy vlajícími ve větru, otevírá doširoka svoje dveře a příjemným ženským altem zahlásí jméno stanice: „Malostranská. Příští stanice Belveder!“

A užuž zavírá, aby se rozhrkala vstříc prudkému stoupání a smýkala s cestujícími pověšenými na madlech jak s norimberskými zločinci, když v tom se do zavírajících dveří prodere na poslední chvíli obrovitý černý stín a žene se po černovlasém muži středního věku s tváří provinilého faráře, jenž si svůj viselcův sen sní těsně u zadních dveří soupravy.

„Kňourrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr,“ zachroptí černý chlupatý ďábel a vrhá se kajícníkovi tesáky po pohlaví.

Překvapený muž má poprvé v životě možnost dotknout se mohutného divočáka holýma rukama. Skvostný exemplář, v kohoutku jistě přes metr a vážící plné dva metráky! Ale nemá kdy obdivovat divoký atak přírody do otravného stresu městské hromadné dopravy. Divočák se neúprosně žene za vyhlédnutou obětí a útočí svými kly na jeho klín. Muži se podaří odvrátit prudký útok, obratně chytí kňoura za chlupaté uši a drží si od těla tu svíjející se bestii s vypoulenýma krví podlitýma očima.

Chtěl by se podívat na hodinky, zkontrolovat čas, protože s kancem v rukách se mu cesta neuvěřitelně vleče, ale nedokáže si vyhrnout manžetu, a tak nezbývá než se zdvořile zeptat lidí v tramvaji.

Ostatní pasažéři však bleskem stáčejí zraky jinam, jen aby se nemuseli angažovat v problému s divočákem na trase dvaadvacítky, a toužebně vyhlížejí nejbližší zastávku. I ohromený revizor přestal vykonávat svoji práci a hryže se nervózně do rtů. Pouze jediná osoba, atraktivní blondýnka se silnou vrstvou make-upu na tváři a velmi dobře vyvinutou figurou pod přiléhavým oblečením, spojí svůj vyzývavý pohled se zpoceným mužem, jenž osaměle zápasí se dvěma metráky živé váhy, otevře ohnivě rudá ústa a rázem všichni spolucestující vypadnou ze své neúčastné pózy a horlivě se zaposlouchají, co svůdná sexbomba Bivojovi sdělí…

Namísto slov se však z úst ženy vyřinou orgiastické výkřiky vášnivé ženy při milování.

„Ááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááá!!Ááááááááááááááááááááááááááááááááááááá!!“

Splaveného muže zápasícího s divočákem polije horkost, přemůže stud, slaná chuť potu mu uvízne na jazyku a unaveně zavře oči.

Zaplaví ho oslepující černočerná temnota, žádné bílé mžitky jako vpálené vzpomínky ji neruší, panuje noc černá jako strach. Svět přestal existovat, nebo nikdy nevznikl. Lidské smysly jsou k ničemu. Všechno známé a blízké se nenávratně ztratilo. A náhle se rozezvučí siréna a hluk až k zešílení zaplní tu nekonečnou prázdnotu.

„Ááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááá!!!“

Ze tmy se ozývají vášnivé výkřiky ženy při milování. Naprosto šílené a neopakovatelné zvuky. Čarodějnice na mučidlech vyslýchané podle inkvizičního práva útrpného a upalované na hranicích nekřičely tolik jako ta žena bez těla, ženství proměněné v hlasitou extázi. Neproniknutelná tma vše násobí jako v tunelu a zesiluje do tisícihlasé ozvěny.

„Ááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááách!“

CVAK! Konečně světlo, které muži vypálí díru do mozku silou laserové zbraně v akčním sci-fi filmu a zhruba čtyřicetiletý černovlasý muž s bledou tváří se posadí celý zpitomělý pod stojací lampou z Ikey se zapomenutou cenovkou obalenou hustým prachem jak mucholapka seschlými mouchami. Dřepí na holých ošlapaných parketách, jež pamatují i lepší časy, zabalený ve spacáku jako housenka bource morušového v hedvábném kokonu.

„Co… co… to je? Kolik je hodin?!“ mrkne na svítící ciferník náramkových hodinek značky Timex a unikne mu hluboké povzdechnutí.

„Do hajzlu!“ Půl čtvrté ráno.

„Ááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááááá!!!“ ozývá se dál za papírovou stěnou.

Muž vstane s trenkami zaříznutými do zadku, tápe k vypínači na stěně a pokusí se rozsvítit v pokoji velké světlo. Zapomněl, že na stropě zbyla jen pupeční šňůra kabelu, jizva po chybějícím lustru. Oči už se však začínají orientovat. Rozhlíží se kolem sebe. Jakoby poprvé v životě přejede prázdný pokoj bez nábytku kritickýma očima, s úšklebkem ohodnotí pelech u svých bosých chodidel, šlápne přitom na pár zhola zbytečných knížek doktora Plzáka o manželské krizi, jen tak halabala rozházených po podlaze, a jeho planoucí vlčí pohled se zastaví na ovladači televize ležícím na podlaze. Televize jako osamělý oltář stojí u holé stěny. Běží v ní nudný program, velmi otravný – je vypnutá, a tak se v ní jako v temném zrcadle odráží sám, rozespalý dezorientovaný muž v trenýrkách si vytírá ospalky z očí.

Shýbne se pro magickou krabičku zapomnění a cvakne. Na obrazovce se místo zoufalce objeví nahá dívka s rozpuštěnými plavými vlasy, brouzdající se lánem zlaté pšenice, a usmívá se jako ta vůbec nejvzdálenější vzpomínka, jakou kdy v hlavě jakýkoliv muž v půl čtvrté ráno, v holešovickém činžáku, ve 21. století nosil.

„Jsem obyčejná holka odvedle, můžete mě kdykoliv potkat venku v přírodě, miluju totiž procházky a nejraději se toulám sama,“ švitoří dívka.

„Všichni o mně říkají, že jsem divoženka, ale není pravda, že jsem nezkrotná, opravdu se ráda nechám spoutat…“ plavovláska během rozmarného monologu vyspurtuje z obilí jako zajíc před kombajnem a najednou trůní na vysokém klandru koňské ohrady, máchá dlouhýma nohama panenky Barbie a se smíchem, který z ní padá jako kostky ledu do bourbonu, podává černému hřebečkovi s bílou lysinou cukr. O chvíli později už drtí farmářské děvče hrozny v kádi svýma alabastrovýma nohama a nakonec se ztřeštěně umývá od hroznové šťávy pod tryskající pumpou.

Probuzený muž si pomyslí, že by chtěl být aspoň na chvíli tou pumpou, i když ve skutečnosti by strašlivě skřípal a žádná sladkobolná romantická syntezátorová muzika by jeho vrzání nepřehlušila, a dívka na obrazovce, jako by mu četla myšlenky, podívá se mu do unavených očí, pod kterými visí nevábné pytlíky, a pokývá koketně prstíkem: „Pojď blíž… Jsem dívka odvedle, můžeš mě kdykoliv potkat, nejraději se toulám v pastvinách.“

A nahá vyskočí na černého hřebečka s bílou lysinou a pobídne ho rázným kopnutím do slabin, a i když zralý muž v trenýrkách, které se mu napínají a zoufale škrtí, dobře ví, že by musela mít hroší kůži, aby zvládla rajtovat na koni neoblečená, protože ve skutečnosti ucítíte každý chlup, jako byste osedlali skelnou vatu, kdybyste ji chtěli napodobit, dodnes si pamatuje, jak míval do krve rozedřené ruce o uzdu i koňskou hřívu a modřiny všude od pasu dolů, kdykoliv si v jezdeckém oddílu zapomněl na vyjížďku vzít rukavice a pořádné festovní kalhoty, fandí té prsaté amazonce a přijímá rozpustilý cválající sen, tak jak se mají přijímat sny, bez rozumování a povýšeného úšklebku.

„Áááááááááááááááááááááááááááááááááááááá!“ nový uragán ženských výkřiků znovu otřese celým barákem.

Rozrušený muž slyší odkudsi bouchání do stěn a rozzlobené hlasy sousedů.

„Kušaj, zacpi ji hubu, chlape!!! Víš ty čím!“ zní nařvaný hlas muže, se kterým by se asi nebylo radno dostat do křížku.

Ale stejně těžká váha vrací prvnímu hlasu úder: „Závidíš, buzerante!!!“

A vášnivá bosorka pokračuje ve svém ryčném koncertu: „Ááááááááááááááááááááááááááááááá! Áááááááááááááá!“

Na to, že jsou skoro čtyři hodiny ráno, to v opršelém holešovickém činžáku žije jako na Václaváku – stačí poslouchat holé stěny a bílá tělesa radiátoru a muž se cítí jako v promítací kabině Bia Oko, kam ještě nedávno chodil za kamarádem promítačem kecat o životě a popíjet. Nemuseli ani okem mrknout průzorem na plátno, aby věděli, o čem film je, ze zvukové stopy a dialogů byli dostatečně v obraze, a někdy ty jejich představy byly daleko barvitější než sebelépe zrežírovaná skutečnost.

„Zvířata, chovejte se jako lidi!“ tříská holí do topení stařena Hamáčková a řve tak, až jí to zcela jistě utrhne srdce, na kterém chová už dva roky nejbližšího přítele, budík kardiostimulátoru.

Široce zívající muž se došourá k vrnící ledničce, vytáhne krabici červeného vína, jednu z mnoha, otevře ji a napije se dlouhým lokem, po kterém se ani neotřese, což svědčí o usilovném tréninku. S plnou vínem čvachtající krabicí v ruce pleská bosýma nohama po parketách, jak se vydá zpátky ke svému spacáku. Postaví víno na podlahu vedle tří už prázdných krabic, znovu se zachumlá a zakryje si i hlavu.

„Ráda se směju, mám to prostě ráda…“ provokuje neúnavná farmářka odvedle.

„Ááááááááááááááááááááááááááááááá,“ zahýká Neznámá někde proklatě blízko.

A chlupatá mužská ruka se vysune ze spacáku, chňapne krabičáka a šup s ním do kokonu bource morušového, muže v potřísněných hedvábných trenýrkách…“

„Glo glo glo…“ ozve se jen velmi tiše ze spacáku.

Táhlo už na devátou ráno, když se opatrně otevřely dveře bytu ve třetím podlaží, na nichž visela jmenovka Martin Samko. Bledý muž s pytlíky pod očima tiše zavřel dveře s koulí raději pootočením klíče, jen aby nebouchl. Velice obezřetně pak našlapoval po umolousaném schodišti, aby nevzbudil sebemenší hluk. Přesto se mu nepodařilo proklouznout kolem pátravého oka sfingy bez povšimnutí. Za kukátkem dveří na druhém poschodí s vizitkou Hamáčkovi se cosi pohnulo, jako by dravec zachytil signál oběti, a zprudka se rozletěly dveře.

„Dobrej den, pane Samko,“ uhodí na zaskočeného muže stařena s holí. „Slyšel jste v noci zase ten bengál? No, slyšel?!“

„Já, nevím…“ pokouší se muž v džínách a saku vykroutit.

„Jasně, že slyšel, všichni to slyšeli! Nejste přece hluchej…“ trvá na svém paní Hamáčková a mává těžkou holí. „A co vy na to? Hovno! Tady v tom baráku se vo práva nájemníků berou jenom starý báby. Jó, kdyby tak žil můj nebožtík manžel, ten by si na ně posvítil…“

Martin Samko strká ruce do kapes saka a rozpačitě mlčí.

„Vy nic těm vošoustům neřeknete? Jó, milej pane, vypadal jste jako slušnej člověk, takovej mladej, perspektivní, ale teď? Jen se na sebe podívejte!“

„Hm, troska…“ zašklebí se Martin Samko.

„Aspoň, že si to uvědomujete. Mám vosm křížků na krku, nemůžu dejchat, srdce mě zlobí, ale do toho čtvrtýho patra si vyšlápnu, když vy všichni jste takoví chcípáci, a tu rajdu, co nás každou noc budí, si podám, že se budete divit!“

„Už můžu, paní Hamáčková, jít?“ zeptá se provinile Martin Samko.

„Ale vy dneska ňák pospícháte? Copak už máte práci, už jste si přestal válet šunky a bumbat po rozvodu, co?“ laje paní v ráži sousedovi, na kterém je vidět, jak moc by si přál, aby přestala, protože mu nejspíš praskne hlava.

„No, to by bylo dost. Šest tejdnů nevylízt z bytu a trucovat, protože vám utekla žena? To si říkáte chlap? Baba jste! A co váš syn, co? Pěknej by měl vzor, kdyby ho svěřili do vaší péče, he! Nemyslete si, vy člověka taky nenecháte spát. Sice neděláte kravál jak ta ukrajinská čubka, ale když nad váma člověk v noci přemejšlí, tak už oka nezamhouří. Dyť vy všichni, jak tu jste, v tomhle šíleným baráku, jste urážkou Boha, za vás se už nevyplatí ani modlit!“

„Paní Hamáčková, vy se za nás modlíte?“ ujede překvapenému Martinovi.

„No, a co ste si myslel?!“ zpraží ho brunátná stařena.

„Já myslel, že jenom mlátíte do radiátoru, když vás rušíme… A stěžujete si na pejskaře, co nechávají před domem na chodníku hovínka. A slídíte v baráku, co se kde šustne. A… a… a vůbec… Neměl jsem tušení, že o nás tak přemejšlíte, a dokonce za nás ztratíte slovo tam nahoře…“

„Vy víte vůbec velký kulový…“

„Pardón,“ omlouvá se zaskočený Martin. „Myslel jsem, že jenom šmírujete a zajímáte se o soukromý věci sousedů. Ale vy jste vlastně náš anděl…“

„Teď si děláte prdel… A pozor, na to já sem háklivá!“ zachmuří se babka a stáhne obočí.

„Ne, nedělám, opravdu, já jsem vám vlastně hrozně vděčnej,“ odporuje jí muž a snaží se o vstřícný výraz bez ironického úšklebku. „My nemáme žádnou morálku, ale vy jste naše advokátka na věčnosti, naše jediná naděje na odpuštění. A já vám za to děkuju!“

Muž se šaškovsky ukloní, vytrhne stařence vrásčitou dlaň a políbí ji hřbet ruky tak rychle, že se paní Hamáčková nestihne vyškubnout a ucuknout.

„Ale no tak, neserte, nechte toho…!“ čertí se paní Hamáčková.

„Až, paní Hamáčková, půjdete nahoru vynadat té siréně za to, že ruší duševní klid všech mužů po rozvodu v tomhle baráku, kde i stěny mají uši, půjdete tam vlastně za mě. To vy mě spasíte od zločinu z vilnosti i od dospělého muže nedůstojné samohany. A já bych měl pro vás, paní Hamáčková, vlastníma rukama postavit výtah, abyste se nemusela plahočit po svých, anebo vás rovnou vynést na hřbetě, nebo aspoň bych měl někde splašit dlouhej rudej běhoun a ten bych měl rozvíjet po schodišti krok před váma, pomalu, pomaličku, abyste po něm kráčela jak svatá Anežka Přemyslovna, jak blahoslavená matka Tereza, jako někdo, díky komu nám někdo tam nahoře odpustí naše hříchy…“

„Držte klapačku!“ utne ho už konečně rázně paní Hamáčková a dloubne souseda nevybíravě holí do prsou. „Dělejte si srandu ze svý babičky…“

Vtom oba rozkurážené raply překvapí dohola ostříhaný muž v těžké kožené bundě, který se kolem nich lehce prosmýkne a zdvořile pozdraví.

„Dóbryj děň!

Hololebý Ukrajinec se široce usměje a vyzařuje z něj na rozdíl od Martina Samka nebetyčné sebevědomí a uklidňující pocit chlapskosti. Když vidí komický obrázek přetahování ošuntělého čtyřicátníka s brunátnou osmdesátnicí o nebezpečnou špacírku, omluvně se usměje, vyhne se jim tanečním krokem a zakašle.

„Izvinítě…“

Za pohvizdování vlezlé melodie sbíhá svižně po schodech dolů a stařena stojí u schodiště a huláká za sebejistým Ukrajincem dolů k hlavnímu vchodu.

„Vy hajzle! Vyřiďte té vaší rajdě, že budí celej barák. Děti v tomhle domě jsou blízko psotníku a hádejte, co z nich vyroste, když každou noc musí poslouchat ty vaše orgie…“

Ukrajinec už rachotí dole u schránek, na nichž visí jmenovky se jmény jako Kasparov, Karpovicz, Anatol, Lobanovskij. On sám odemyká schránku, na níž stojí dvě jména: I. A. Nekuda + N. A. Nekudova, a houkne nahoru úsečnou odpověď: „Izvinítě. Ja něpanimáju.“

„Tak ty nerozumíš, ty klacku?!“ vybuchne bělovlasá stařenka a najednou úplně ztratí sebekontrolu. „ Když každou noc musí poslouchat…Ááááááááááááááááááááá!!“

Martinovi Samkovi se zježí chlupy i na zádech a rozhodne se následovat Ukrajince Nekudu, prchá z dosahu stařeny, která stojí na schodišti s planoucím zrakem a napodobuje rujný křik ženy při milování z uplynulé noci.

Bouchnou za ním oprýskané vchodové dveře a on se rozeběhne splašeně ulicí pryč, jako by mu za patami hořelo, ale i když uhání jako dostihový kůň podél tramvajové trati celé dva bloky a dobíhá splavený k vysoké červenobílé zdi tržnice, jeku paní Hamáčkové nedokáže uniknout, stále mu zvoní v uších.

Zato pana Nekudu kupodivu nikde nezahlédne, možná ho na ulici vyzvedl obrovský černý džíp, kterým někdy přijíždí, možná stihl roztrhnout dveře a naskočit do tramvaje, když stála na křižovatce na červenou. Každopádně zmizel jako duch a Martin Samko si uvědomí, že takoví jsou pro něj vlastně všichni sousedi. Od okamžiku, kdy Natálie se synem Bertíkem odešla, už nežije, živoří v předpeklí a všichni kolem něj včetně tělnaté paní Hamáčkové s holí, kterou mu málem vyrazila dech, jsou na tom stejně jak on, ještě úplně neumřeli, ale už brzy to čekají, den po dni, noc za nocí, minutu po minutě, sekundu po sekundě, ať už mají hodiny na srdci či v hlavě. Zatím dokážou s obrovskou vervou milovat a nenávidět, ale jen jako hlasy. Strašidelné hlasy v papírovém vězení.

Martin Samko projde rychle tržnicí a vstoupí na poštu, aby podal u přepážky dopis, který vytáhne z náprsní kapsy saka.

„Doporučeně?“ zeptá se slečna za sklem.

„Obyčejně, prosím,“ loví z peněženky drobné a slečna z pošty vyjeveně zírá, jak se mu neuvěřitelně třesou ruce, opravdu nehorázně na mužův věk.

II.

„Kámo, tys mi nevěřil, když jsem ti povídal, že se jednoho dne budeš moc divit, až se vrátíš z práce domů, a vidíš, mluvil jsem z vlastní zkušenosti,“ bil se v prsa Sven, promítač Bia Oko na poloviční úvazek. „Pobrečel sis. Ale aspoň sis umyl oči a spadly ti z nich klapky…“

Martinovi Samkovi znachověla tvář.

„Ale proč to udělala, Svene? Já to nechápu! Copak jí nestačily ty rozvodový papíry, co mi poslala? Copak jí nebylo dost trapný mluvit přes bohorovnýho advokáta, se kterým jsem si do oka zrovna nepadnul, o soukromých věcech, a pak mě u soudu nechat zpovídat se ze všech i těch nejabsurdnějších provinění, kterejch jsem se během našeho osmiletýho manželství dopustil? Jak jsem byl nevšímavej a chladnej a zaměřenej výhradně na sebe, věčně jednou nohou ze dveří, kus žuly vůči ní i synovi?! Copak jí nestačilo, aby vyložila nekonečnej seznam mých hříchů, z nichž to, že nejsem chlap, kterej by ji dokázal ochránit, skrýt pod deštníkem v dešti, anebo přivézt k rozkoši, byly ty vůbec nejmenší?! Mohla si přece říct, sakra, že chce všechny ty věci, nábytek, postel, obrazy,“ horlil Martin ke svému mohutnému vikingskému kamarádovi. Sven vyrostl ve Švédsku v rodině českých emigrantů, ale nikdy se úplně neasimiloval, v dětství ho místní kluci dost šikanovali, dokonce mu strčili hlavu do záchodu, kam se předtím vykadili, a vůbec, rodiče se jaktěživi nezmohli na nějaké významnější společenské postavení, a tak byl pořád jen naplavenina s holým zadkem, takže po rozvodu se švédskou ženou si sbalil to málo, co mu ještě zbylo, oškubala ho parádně, Urssula, ta krásná Švédka, a vrátil se zbitý domů pod Hradčany, i když se nedá říct, že by měl v Praze nějaké kořeny. Aspoň ne takové, na jaké by si pamatoval.

Zato do Prahy jezdila spousta švédských turistů, a tak si Sven udělal ze své dvojdomosti a neukotvenosti přednost, prováděl početné výpravy a dělil se s nadšenými hoteliéry a restaurátory o tučná rita, když jim přihrával zábavychtivé vikingy, kteří se cpali a chlastali jak zjednaní, a vůbec se rádi veselili do padnutí jako doma, zde ještě o nějaké to promile víc, protože na ně nehleděli žádní přísní moralisti z řad úzkoprsých sousedů. V Praze nepanovala ani částečná prohibice a všechno bylo o víc jak polovinu levnější.

Turistická sezóna byla časově omezená, do podzimních plískanic a vánočních mrazů se Švédi pochopitelně nehrnuli, zimy si mnohem víc užívali doma, a tak zhruba od listopadu do února měl Sven druhé zaměstnání jako promítač kina. Tuhle práci vykonával už ve Stockholmu, bavila ho, naplňovala víc než servilní průvodcovství po Praze – kdysi se sám toužil stát filmařem. Ale almužna za ni by mu nezaplatila ani pronájem bytu, a tak byl rád za ty švédské hédonistické nájezdy, a kdykoliv se mimo sezónu konal v Praze nějaký kongres nebo mezinárodní hokejový zápas se švédskou účastí, zavolali mu operativně z cestovky a on se z kina rád uvolnil.

„Natálie byla přece normální holka,“ přesvědčoval Svena Martin. „Teda aspoň, když jsem si ji bral… Kde se v ní vzalo, že přijde tajně do mýho bytu a nechá si stěhováky odvézt všechno, co dokážou pobrat?! Dyť se dostala na úroveň exekutora…“

„Jasně, citovej exekutor,“ uplivl si Sven, „ty jsou nejhorší, já to zažil už s Urssulou. Hele, říkal jsem ti, že by neměla mít klíče od bytu, když vodešla? Říkal! Měls vyměnit zámek.“

„Já… víš… Do poslední chvíle jsem věřil, že se třeba stane zázrak,“ hlesl Martin, „že se vrátí, že celej ten zlej sen s rozvodem stopne a ukončí soud o alimenty. Dyť já když otevíral dveře od bytu a uvědomil si, že není zamčeno a ona tam stoprocentně byla, doufal, že tam třeba ještě je, sedí tiše v obýváku a čte si v mým deníku, nebo třeba listuje starejma novinama, abych jí nekřivdil, má rozsvícenou stojací lampu, vrtí se na tý modrý sedačce z Ikey a není s ní žádnej uslintanej advokát, ale v dětským pokojíku spí náš syn. Dokážeš si představit, co to bylo, když jsem pak uviděl dočista voholenej a vybílenej byt a po modrý sedačce i po ostatním nábytku zůstaly jen vybledlý obrysy na parketách, jako by to byly mordpartou obkreslený linie obětí zločinu?!“

„Hele, na,“ nalil Sven do sklenice od hořčice vodku a podal příteli. „Lupni to tam a už se neužírej. To nemá vejšku. Co nás nezabije, to nás posílí, ne?! Buď rád, že ti po rozvodu zůstal aspoň ten bejvák. Jiný jsou na tom hůř.“

Martin Samko se chytil sklenice, ťukli si se Svenem, až to vyšplíchlo, a zvrátili do sebe na ex ohnivou vodu, po které se Martin strašlivě rozkuckal. Tehdy s ním ještě alkohol cvičil jak s indiánem v rezervaci, neměl trénink. A minulost jeho manželství zdaleka nebyla vybledlou fotografií v albu. I v odlesku sklenice, do níž naléval Sven další rundu, se mu mihotala živá vidina Natálie v bílé podprsence bez ramínek a v titěrných kalhotkách, jak se právě vyloupla z princeznovských svatebních šatů, v nichž, jak přiznávala, se nedalo ani hodovat na svatební hostině, ani svobodně dýchat, a které teď leží na podlaze hotelového pokoje jako svlečená kůže bílého hada, a upírá na něj zamilovaný pohled velkých nalíčených očí.

Šest dní pak nevylezli z rozvrzané postele hotelového pokoje nedaleko zámečku v Průhonicích, kde měli svatbu. Tak vypadala jejich svatební cesta, a když přenášel třiatřicetiletý Martin svou Natálii přes práh tehdy ještě nezařízeného bytu v holešovickém činžáku, byl jak on, tak jeho mladá paní o pět kilo lehčí.

Tehdy to vězení, kterým je jeho dnešní holobyt, ještě patřilo městu a Natáliini rodiče zacvakali za dekret, aby měli mladí kde bydlet. Šlo o nějakých dvě stě tisíc za přenechání nájmu v díře, která jim ale přišla fantastická, protože do té doby se Martin Samko, tělocvikář na jednom pražském gymnáziu protloukal všelijak. Bydlel dokonce nějaký čas v tělocvičně. Spal mezi sportovním náčiním na žíněnkách a myl se ve veliké umývárce, kde měl sám pro sebe čtyři sprchy a teplou vodu, samozřejmě za tichého souhlasu ředitele, který byl snad šťastný, že má ve sboru muže, jenž mu neodejde na mateřskou, a dobré tři roky Martina povzbuzoval, že se všechno zlepší, aby vydržel. Tam mezi medicinbaly, tělocvičné koně a branky na floorbal si vodil i Natálii. Byla Pražačka z Vršovic, právě dokončovala vyšší zdravotní školu, bydlela ale s rodiči a dvěma sestrami v malém bytě u Botiče. Nejen, že se nepatřilo, aby k nim chodil na noc, ale taky by se tam ani při největší toleranci prostě všichni nevešli.

Naštěstí Natálie v ten čas, jak si poznamenal do svého deníku, který si celkem soustavně vedl k ujasnění myšlenek už od střední školy, kdy mu umřel otec, nebyla z cukru. Brala to milování na žíněnkách sportovně a říkala, že je to pořád lepší než jehličí v zádech nebo použité injekční stříkačky v parcích.

„Počkej, to jsou tvoje předchozí zkušenosti?“ ptal se on.

„Jo, jo, smála se,“ vztahovala k němu bílé pihovaté ruce, ležela na zvlhlé žíněnce a dívala se na něj svýma velkýma indigovýma očima, „když mě někdo chtěl opíchat, tak mě položil na něco, co strašně bodá do zad!“

Smáli se tomu a on se vzdal toho ostnu, který muže píchne u srdce vždycky, když zjistí, že ho někdo předběhl. A pak to na něho zase šlo a milovali se znovu a on se snažil, aby byl lepší než ti, o kterých nechtěl nic vědět, ale byli tu přítomní, jako by ty temné medicinbaly kolem byly hlavy, které uťal všem těm sokům, co před ním měli tuhle krásnou holku, jež se neupejpá i milování brát s humorem.

A tehdy ho poprvé uviděl, ufuněného divočáka s černou srstí, který se na něho rozeběhl od ribstolů a udělal by mu v boku krvavou šlicnu, kdyby bleskurychle nepopadl jeden z těžkých medicinbalů a nehodil ho prudce proti útočníkovi. Zaplašil ho do temného kouta, ale tam, když se za ním nahý s klinkajícím bimbasem rozběhl, už nenašel ani štětinu, přízrak dočista zmizel.

„Co šílíš?“ vylekala se Natálie. „Co tě tak vyplašilo? Šel někdo?!“

„Jo, promiň,“ zašeptal z přítmí, „zdálo se mi, že tu někdo rejdí, ale byla to blbost.“

„To mi nedělej,“ zasykla Natálie, „nemůžeš mě tu takhle nechat, je mi zima a přitom uvnitř strašně hořím a… a… je mi smutno. Okamžitě sem pojď!“

Tehdy takový příkaz bývalo tak snadné vyplnit a on tedy mlčel o divokém praseti, šel a přikryl sám sebou zimomřivou sněhobílou holku s bílými pihovatými pažemi, třešňovými bradavkami a zrzavým kudrnatým klínem, s hustými kudrnatými vlasy nějaké Irky z romantické balady. V té obrovské tělocvičně se našli, kdykoliv chtěli. Ale pak, v malém bytě, kvůli kterému se nejdřív na krev zadlužil tchánovi a tchýni a potom si kvůli tomu vzal hypotéku u banky na dvacet pět let, když se narodil ukřičený nespavec Bertík, jako by se nemohli potkat. Natálie šla na mateřskou a opustila práci zdravotní sestřičky na dětské traumatologii nemocnice v Motole a Martin dávno z ryze praktických důvodů dal sbohem všem těm ribstolům a koňům a kruhům a žíněnkám, z nichž dosud nevyčpěla vůně jejich milování. Stal se cesťákem se sportovními potřebami a zaručeně zdravou výživou pro muskulaturu a přísun energie aktivním sportovcům z řad profesionálů i amatérů. Objížděl všechna wellness, fitness, kluby, lázně, bazény a aquaparky v republice i na Slovensku s červenou služební dodávkou VW firmy PRO-FIT. To už se nedokázali zahřát jako kdysi. Všechno se obrátilo naruby, uvnitř studili jako rampouchy, ale na povrchu pekelně žhnuli, takže se při dotecích nezahřívali, ale pálili a zůstávaly jim jizvy jak po žhavém oleji.

„Dáme ještě rundu, kámo,“ zahlásil Sven, v obličeji s plavými vousy celý rudý, a zaplnil po okraj obě sklenky. „Co tě nezabije, to tě posílí!“

Slyšeli, jak film pomalu končí, finále dunělo dramatickou Čajkovského hudbou a oni navzdory svým zvykům vnímat filmy jen ušima, vyhlédli ze střílen promítací kabiny, aby se podívali. Film o baleťákovi a jednom splněném dětském snu se právě blížil ke svému vrcholu, princ v labutí říši se zářícími bílými pery se rozeběhl zpoza opony a úchvatným pohybem skočil doprostřed jeviště.

„Jestli se ti už nechce domů, můžeš tu zůstat,“ zašeptal Sven, kterému se už pletl jazyk.

„Oukej, zůstanu,“ odpověděl potichu Martin a sledoval štronzo obraz baleťáka, který se zastavil ve vzduchu, a šly titulky. „Stejně neusnu, sousedi do toho každou noc buší a ta ženská při tom strašně řve…“

Vždycky se to vyvíjelo stejně, Sven byl vlastně v Praze strašně osamělý a přes jeho silácké vikingské řeči a mistrování přítele díky neblahé zkušenosti s nevydařeným manželstvím s emancipovanou Švédkou, jež ho sice nezabilo, ale udělalo z něj mrzouta a misogyna nadosmrti, toužil po pokecech v promítací kabině jako po živé vodě, kterou kombinoval s vodkou, žíznivý jak každý Skandinávec. A ačkoliv to měl Martin domů do svého papírového vězení kousek, stačilo sejít z letenského kopce, minout červené lucerny hampejzu za vysokou zdí pražské tržnice, bývalých dobytčích a koňských jatek z konce 19. století, nerozhoupal se zvednout kotvy. Smutek ubitých zvířat na porážce tam dodnes sálá jak horký vzduch z kanálů, takový zvířecí Terezín nebo Osvětim. Určitě by zas potkal párek upištěných Vietnamců, kteří si právě užili za slušný obnos masa bílé ženy a líčí si svým nesrozumitelným zpěvavým jazykem přes křečovitý smích jako dva pubertální kluci zážitky. Dovalil by se na rušnou křižovatku, z níž vede příčná ulice na most přes Vltavu do Libně, a na téhle křižovatce vytáhl těžký mosazný klíč a vstoupil do zatuchlého domu, v němž se usadila vlhkost z velké povodně před deseti lety, rozhodně nebylo o co stát! Cítil se jako vězeň na vycházce, který přetáhl povolený čas, protože jej chtěl přetáhnout, a svoje černé svědomí radši opije do němoty alkoholem.

Taky se tak pokaždé stalo. Ani Sven, potom, co odešli i poslední vytrvalí návštěvníci z baru, většinou mladí inťoši, a zamkl kino, nepospíchal do své studené garsonky, kde neměl živou duši, psa, kočku, akvarijní rybičky, kaktusy, nic. Seděli v promítací kabině a chlastali, i když se Martin věčně zakuckával a škaredil, dokud se nesvalili na podlahu a nepřikryli se dekami, kterých tu měl Sven plno.

Martin Samko už dávno nebyl ten atletický namachrovaný absolvent tělovýchovy, který se i coby cesťák se sportovním náčiním snažil udržovat ve formě každodenním běháním a kliky, ať už spal v jakémkoliv hotelu v rámci svých spanilých jízd, anebo se vrátil domů třeba až o půlnoci. Jeho svaly ochably, scvrknul se mu hrudník a plandalo na něm všechno oblečení, do schodů ve třetím patře už nevyšel bez zadýchání a nejhorší bylo, že mu jeho tělesný i duševní úpadek byl dokonale lhostejný. Veškeré naučené řeči pro fitness a wellnes, kterými krmil své zákazníky, dokonale znenáviděl. Zanedbával i svůj deník, který mu v minulosti tolik pomáhal a zároveň byl i jeho neštěstím. Když už vůbec napsal pár řádek a pokoušel se je ve výjimečné chvíli střízlivosti přečíst, nedokázal svůj strašlivý škrabopis rozluštit. Muselo tam být něco hrozně důležitého, když si to ve svém domácím vězení, odkud se na něj valily ze zdí rámusy duchů zazděných ve vedlejších kobkách, poznamenal. Ale chetitština, kterou rozluštil Bedřich Hrozný, se ukazovala proti jeho klikyhákům hračkou, a on s tím nedokázal hnout, ani když se pekelně snažil. Nechal to být.

Kdykoliv se s vikingem Svenem svalili na podlahu, vytvořili dva kokony a každý se ve svém volném pádu nebo divoce roztočené centrifuze nořil do svých chlapských snů plných nebezpečí.

III.

„Baletní škola?“ podivil se Martin Samko toho pondělního rána, když mu Klárka, prsatá asistentka marketingu firmy PRO-FIT podala vizitku.

„Míla si přeje, abys jim udělal prezentaci,“ usmála se zářivým profesionálním úsměvem děvčete pro všechno, „děsně prudí, že jsme nedokázali podchytit taneční kluby a školy. Svým způsobem je to taky sport, no ne? Já třeba chodím na zumbu!“

„Aspoň je to v Praze a nemusím se hnát do horoucích pekel,“ pokusil se o nevydařený úsměv Martin. Pomyslel si, že by Míla, jednatel PRO-FITu, měl už jít do prdele stejně jako všichni honimíři, kteří jim dřou z těla kůži a nutí je do rekordních obratů a jízdám se sledovací džípíeskou pod diktátem švarcsystému od sedmi ráno do noci a ještě své otroky neustále ponoukají na trapných školeních, brífincích a týmbildoších, aby byli dostupní a vlídní a splachovací. Jenže doba, kdy babička z Humpolce věřila, že se dožije stovky, když si koupí natahovací pružiny, dávno minula a dneska si naopak ta samá babča přeje už tady na světě, proboha, nebýt, stejně jako její vnoučata v exekuci.

Ve skutečnosti byl Martin Samko po letech nejen naštvaný, ale i vyhořelý. Během uplynulého týdne spadl o sedm kilo. Nevěřil, že může někomu imponovat obchoďák, který žvaní o zdravém životním stylu a mává bobulemi, ionťáky a katalogy s domácími rotopedy, když sám vypadá jako kostlivec. Udělala se mu struma na štítné žláze a jeho vypoulené oči mají šílený nezdravý lesk. Přesto drží hubu a krok, nesráží lidi na potkání na chodnících, ani si nepouští v práci pusu na špacír.

Natálie si brala všechny možné směny v nemocnici navíc, malý Robert zaplaťpánbůh už chodil do školy, aniž by ho Martin viděl dělat první krůčky, vyslovit první slova a vyloudit první tón na flétničku. Bertík trávil čas po vyučování v družině a ve všech kroužcích, co jich jen na škole měli, než si ho maminka vyzvedla s mrzutou náladou utahané zdravotní sestry, která se celý den starala o někoho, kdo na ní visel jak břečťan. A teď už by chtěla, aby se někdo staral aspoň maličko, maliličko o ni. Taková věc ovšem padla na toho nejmenšího a nejzranitelnějšího z rodiny, na osmiletého chlapce, který byl jak plyšový medvídek ze Ztrát a nálezů, ztracený, nalezený a vyzvednutý, tedy všechno jiné než někdo, kdo by dokázal roli, o kterou stála maminka a na niž nestačil ani dospělý táta, splnit.

„Časem zreznou naše slova a my se vzdáme skřípavého zvuku, který nás popouzí,“ napsal si Martin do deníku větu, která ho napadla o napjaté situaci doma.

Bylo lepší tam nebýt, a když už se tam smůlovatě ocitnout, tak mlčet, stejně jako v práci, stejně jako s klienty a potencionálními zákazníky, s kolegy, se sousedy a s rodiči Robertových spolužáků, s někdejšími spolužáky ze střední i z vysoké, ať už to někam dotáhli, nebo byli na podpoře, v mama hotelu, anebo jednou nohou v kriminále. Protože kdykoliv člověk otevřel pusu, hrnula se z úst slova, která vyzněla ještě hůř než dlouho skrývané myšlenky, city a přání. Nějak tím dlouhým uležením zrezla, a tak když Martin nebo Natálie uvolnili svou železnou sebekontrolu, nestačili se divit, jak po sobě plivou zrezivělé hřebíky a riskují otravu krve z otevřených ran.

„Dobrá, Míla se může spolehnout,“ prohlásil Martin Samko přesvědčivě, odpustil si svůj kyselý výraz a Klárka ukázala palcem nahoru.

„Chudinka, já s Mílou aspoň nemusím spát,“ pomyslel si a vylekal se, protože najednou nevěděl, jestli mu ta myšlenka nepřešla nahlas přes rty, a tak rychle s očima na vyleštěných polobotkách opustil kancelář s takovým chvatem, jako by pádil na WC.

V tanečním sále se zrcadlovými stěnami roztomilé holčičky v krátkých sukýnkách propínaly baculaté nožičky u tyče a jejich sošná černovlasá paní učitelka s komickou chůzí baletky, která chodí vzpřímená jako tučňák na vypnutých dlouhých nohách a špičkami chodidel dělá stromeček jak na lyžích, je hlasitě povzbuzovala a hlídala jako ostříž, aby se neulejvaly.

„Dobrý den,“ pozdravil Martin až ve chvíli, kdy si na něj holčičky ukazovaly, ztrácely koncentraci a uculovaly se. Dobře si všimly, jak neznámý vetřelec hltá pohledem jejich krásnou učitelku. „Jsem obchodní zástupce firmy PRO-FIT…“

„Á dobrý den,“ usmála se na něj zářivě černovláska s hlubokýma černýma očima a s vlasy sepnutými do culíku. „Slečny, dáme si pauzu!“

V tu chvíli se Martinovi vysypaly z otevřené diplomatky všechny katalogy na parkety. Jak si dřepl na bobek, aby je začal rudý v obličeji neobratně sbírat, i krásná baletka v přiléhavém černém oblečení k němu přidřepla a podávala mu ty přísliby tělocvičných trikotů, piškot, stoptesterů, posilovacích přístrojů a vitamínových bomb. Nechtěně se dotkla jeho rozpálené dlaně a dospělý ženatý muž, který už dlouho nemiloval sebe, ani svou práci, už nechtěl prázdně žvanit naučené fráze o rekordních výsledcích, jež se dostaví s podporou jeho superkvalitního zboží, a neměl v úmyslu nabízet exkluzivní věrnostní program, množstevní slevy a lákavé záruky, ale zatoužil po objetí téhle neznámé ženy.

„Já…já…jsem nešika, promiňte,“ zachrčel.

A v zrcadle za baletkou krátce zahlédl černého kance, který neútočil, ale proběhl kolem houfu culících se holčiček, jež věděly, jak jejich půvabná učitelka motá hlavu všem mužům, a snily, že jednoho dne to budou ony, primabaleríny, kterým budou padat k nohám muži a jejich katalogy plné zboží.

„Já jsem Dítě, Iveta Dítě,“ představila se mu baletka.

„Moc mě těší, Samko, Martin,“ usmál se.

Ještě ten večer se sešli v kavárně Slávia, kam by Martin osobně v životě nešel. Neměl rád tu vyčpělou slávu, jíž se dnes snobsky honosila díky umělcům, kteří tam kdysi opravdu denně tvořili, psali, diskutovali s útratou odpovídající jednomu čaji nebo kávě. Dnes by je nervózní číšníci hnali svinským krokem, kdyby nekonzumovali a s cigaretou v koutku si jen povídali o nějaký kultůře. Pro Ivetu Dítě ale tohle místo bylo posvátné jako pravoslavný kostel pro její předky, byl to její hlavní stan i galerie, v němž pochopitelně nejobdivovanějším exponátem byla ona sama. Měla před očima své Národní divadlo, ve kterém tančila a zkoušela, a hosté kavárny zase měli na očích ji, krásnou černovlásku s ohníčky v očích, na baletku velmi vysokou a i ve své štíhlosti s plnými ženskými tvary ňader, boků a pozadí, které přitahovaly pohledy mužů všeho věku a národností, ale i žen, které se, ať si říkají ženské spolky cokoliv, rády poměřují.

„Vám nevadí, jak na vás všichni, ehm, s prominutím čučí?“ zeptal se bez obalu Martin, který byl z pohledů lidí v kavárně dočista na trní.

Navíc, kdo ví, není to pravděpodobné, za sousedy nemají zrovna vymetače nóbl kaváren a žijí s manželkou dost nespolečenský život jako na pustém ostrově, plný otravných povinností a nekonečné práce. Ale náhoda je nevyzpytatelná. Mohl by ho někdo vidět přes velikánské okno kavárny z ulice a Natálii nadneseně a s prostořekou škodolibostí poreferovat, jak se tichá voda vybarvila, protože Martinova společnice se prostě nedala přehlédnout.

„Musíte mít rád svoje tělo a rád se předvádět, když chcete tančit,“ vysvětlovala mu baletka. „Víte, já neznala od dětství nic jiného než dril, my jsme opravdu jako vrcholoví sportovci, trénovaní na jediný cíl. Nic jiného než obdiv diváků k tomu, co dokážeme vlastním tělem, nemáme. A tak, když jsem se vdala a šla na mateřskou, zhroutil se mi svět.“

„Jste vdaná?“ ujelo Martinovi.

Co si myslel? Že je snad tahle přitažlivá žena imunní vůči manželství a rodičovství? Nejraději by si za svou neomalenost nafackoval, ale Iveta Dítě mu jeho sloní tanec v porcelánu se zářivým úsměvem prominula.

„Manžel si nepřál, abych se vrátila k tanci. Vyžadoval, abych byla žena v domácnosti, má svou zavedenou firmu, taky naše rodina zrestituovala nějaký majetek v Mariánských Lázních, vydělávat nepotřebuji. Ale já se vzbouřila,“ líčila pyšně svůj životní příběh a Martinův zprvu intenzivní pocit blízkosti k téhle ženě odputoval za ledními medvědy na Špicberky.

Ne, on opravdu žije na jiné planetě než tahle krasavice s ruskými předky. Útrata v kavárně ho sice bude bolet, bude cítit výčitky, nejen, že v myšlenkách Natálii zahýbá, ale taky, že okrádá rodinu. To však nic není proti vědomí, že proti ní je takhle malý, že nenajde sebevědomí ani s mikroskopem, že sám se nikdy nevzbouřil proti osudu, který ho přikoval k nenáviděnému vydělávání peněz, k beznaději nad rodinnými účty a k nekonečnému sebepopírání. Nikdy si nedokázal vybojovat něco, čím kdysi jako čerstvý absolvent tělovýchovy byl a chtěl zůstat, dělat práci, která má smysl, i kdyby měl kvůli ní zůstat navždy přilepený k žíněnce v tělocvičně s medicinbaly.

Ne, teď se nedá říct, v žádném případě, že by tuhle krásnou ženu balil. Nemá na ni. Ještě tak jí prodat nějaké zbytečné cajky, a ona skutečně spoustu věcí pro svou baletní školu objednala, snad to pojímala vůči němu jako svým způsobem charitu, takže nenasytný Míla může být spokojený. Nenáviděl se a styděl za své vyzáblé tělo, za svou nemocnou štítnou žlázu a vypoulené oči, které nezpůsobuje její naditý dekolt, ale přemíra očního tlaku. Neměl ani v nejmenším na to, aby jí udělal i ten nejslušnější návrh, který ženatý muž může nabídnout vdané ženě, třeba, aby se viděli někdy někde jinde než v ostře sledované výkladní skříni kavárny Slávie. Ale přesto cítil až masochistickou potřebu blízkosti téhle ženy.

„A v čem, ehm, vás můžu vidět, Iveto?“ hlesl a ukázal na klasicistní budovu Národního divadla, které se už halilo do šera, a stíny do sebe zavěšených mužů a žen ve večerních šatech stoupaly po jeho schodišti.

„V klasice v Labutím jezeru a v moderně v Amerikaně,“ odpověděla a zamávala mu před očima jeho vizitkou do firmy. „Na Amerikanu vám pošlu lístek. Přijdete?“

„Přijdu…“ rozzářil se jako křišťálový lustr.

V následujících měsících svou ženu Natálii překvapoval, i když si myslela, že v jejím neuspokojivém manželství ji už nedokáže překvapit nic. On, zapřisáhlý nepřítel televize, se začal shánět po týdenním televizním programu v magazínech deníků, kterými před tím okázale pohrdal. Zmiňoval se o nich vždy s despektem jako o prodejných tlampačích, jakým je sám, o podomních obchodnících, kteří prodávají čtenářům tváře, služby, doktríny, výrobky, jména a myšlenky. To vše do nich cpou a vpalují jim cejch doprostřed čela jak dobytku. Vytvářejí kult nejenom těch osobností, které si skutečně zaslouží pozornost, ale i šuntu, který tím staví na stejnou úroveň, takže opravdu prvotřídní kvalitě dělají medvědí službu. A nakonec hážou všechno do jednoho zbytečného odpadkového koše, alespoň z pohledu toho, kdo uplatňuje vlastní rozum. Všichni ti piáristé nastrčení velmi viditelnou rukou trhu tak chvíli bodují na úkor důvěřivců podléhajících výplachu mozků. Na druhou stranu si podřezávají větev faktem, že důležité a hodné pozornosti už není vůbec nic, protože důležité i nedůležité, ale stoprocentně zaplacené, má stejnou hodnotu i stejný užitek jako jogurt narvaný ovocem, sladidly a konzervanty. Člověk přežije i bez něho.

„Natálie, kde je ten zpropadenej televizní program, sakra?!“ zahartusí Martin, přehrabující se novinami, které si nikdy nestihl přečíst. Odmítá i Bertíka, jenž mu nese obrázek červené dodávky, v níž sedí obr, Velikán, který mu tolik chybí. Namaloval v nadživotní velikosti mužného hrdinu, co by ho měl zachránit před požírající maminkou, věčně špatně naloženou. Ta by zas chtěla, aby se ten s pindíkem vrátil do rytířské éry a zabezpečil ji a nosil na rukou. Jenže školák ve druhé třídě ji nedokáže uzvednout a tatínek je věčně pryč, vzácný jako Ježíšek, který přijde jednou za rok, a podle Toma Kulhánka a dalších spolužáků neexistuje a je jen jednou z mnoha dospěláckých lží.

„Martine, Bertík ti něco chce!“ okřikla splašeného manžela rozhořčená Natálie. „Všímej si ho, prosím.“

„Jé, hezký, to se ti povedlo, no, díky, Bertíku,“ pohladil chlapce po kučeravé hlavičce. „Tady je, sláva!“

A v jedné ruce drží sebe v nadživotní velikosti Goliáše a v druhé konečně nalezený lesklý magazín s televizní přílohou a Natálie má chuť mu dát pořádnou do zubů.

Podruhé Natálii šokuje, když si na druhém programu vynutí sledování záznamu Labutího jezera v podání baletu pražského Národního divadla a je mu úplně jedno, že na Nově právě v tom samém čase končí vypjatý fotbalový zápas Sparty se Slávií.

„Co tě na baletu tak ohromilo?“ podivuje se Natálie vášnivému divákovi, který visí pohledem na obrazovce, na níž se míhají na špičkách baletky.

„Ále, je to čistě pracovní záležitost,“ vysvětluje nedůvěryhodně Martin, ale oči od obrazovky neodtrhne ani na vteřinu. „Máme teď takovou akvizici, chápeš? Expandujeme s naším zbožím do tanečních škol, takže musím poznat novou cílovou skupinu!“

Dřív by Natálii zacukaly koutky, ale teď se podívá vážně a podezíravě a s ženskou intuicí vytuší, že s jejím partnerem se děje něco, co by v žádném případě neměla tolerovat a na co si bude muset dát setsakramentský pozor.

„Pojď, Bertíku, půjdu ti číst,“ zvedne Roberta do náručí a nese ho do postýlky.

„Já přijdu, Bertíku, já přijdu!“ volá za nimi Martin, ale od obrazovky nedokáže odtrhnout oči.

Cítí mírné zklamání, jeho známá není primabalerínou v hlavní roli, ale tančí neviditelná ve sboru, kde si jsou všechny tanečnice podobné jako vejce vejci. Vystoupit z řady a zazářit jako sólistka je v tomto oboru očividně stejné těžké jako ve sportu, ke kterému měl vždycky přece jen blíž. Určitě i na něj se takhle díval v mládežnických fotbalových soutěžích jeho otec, zklamaný, že nemůže obdivovat nepřehlédnutelného špílmachra, který gólově rozhoduje zápas. Přesto byl Martin zvláštně dojatý. Možná proto, že se jeho vysněná kráska z nadživotní velikosti, kterou jí přisoudil, vrátila do lidského rozměru, ještě víc se mu přiblížila a zhmotnila. A když ji konečně detailní záběr kamery odhalil, mohl by se jí na obrazovce dotknout roztouženými dlaněmi. Zachtělo se mu s někým sdílet, že poznává tu šíji, smetanově bílý krk, do culíku sepnuté havraní vlasy a oči, z jejichž přivřených víček s dlouhými řasami sálají plameny. Ale nemohl pochopitelně volat manželku, aby se běžela podívat na tu krásu.

Ta zatím četla Bertíkovi z dětské knížky, protože tatínka, který se zbláznil do baletu, se do soudného dne nedočká. Ale na to, aby to malému chlapci vysvětlovala, je ještě moc malý. Trochu se jí třásl hlas, protože si uvědomila, že dlouho nebyla cvičit, natož, aby si byla někdy zatancovat, chybí jí pohyb, snad i polevila ve zdravé životosprávě a po večerech si sem tam něco zobne, a těch příšerných patnáct kilo, které nabrala po dítěti, ještě neshodila, takže už dávno nemá postavu jako ty hopsandy, na které Martin zrovna čučí.

„Mami, proč brečíš?“ objal Bertík maminku.

„Ne, já nebrečím,“ vrtěla hlavou Natálie, ale nedokázala zastavit proud emocí.

„Tatí, tatí!“ zavolal rozrušený Bertík.

„Hned přijdu, jó, vydrž? Už… už letím…!“ houkl v odpověď Martin přikovaný k obrazovce.

IV.

„Nevěděl jsem v tom Rudolfínu, kam s očima,“ psal Martin do svého deníku u stolu ve Slávii. Čekal na krátké setkání s baletkou, přijde ze zkoušky a věnuje mu hodinku, než poletí do školky pro dceru. „Přišla v průsvitných šatech z igelitu, pod kterými byla dočista nahá. Prý kvůli reklamnímu focení pro katalog, který jí přinese určitou slávu, jistá mladá oděvní návrhářka vytvořila totiž provokativní kolekci šatů z různých neobvyklých materiálů, jedna modelka měla šaty z pet lahví, jinou oblékla do róby připomínající plášť z pneumatik, další se promenovala v country – džínsových šatech a na hlavě měla stetson s pravými kravskými rohy. Ivetinu kolegyni z baletního sboru oblékla do vlasů, zhotovila jí příčesek, nebo spíš dlouhou blond paruku, a ty vlasy se jí vinuly a splétaly kolem celého těla, model, který byl určitě ze všech nejulítlejší. Nejvíc mě ale pochopitelně vzrušilo to tenké dráždivé nic, co měla na sobě Iveta. Viděli jsme se jenom slabých pět minut, pak nastoupila otravná produkce fotografa s asistenty, neurotickou návrhářkou a stylisty. Návrhářka přerušila náš rozhovor a vyhnala mě z placu, takže jsem ještě slabých pět minut okouněl a měl oči jenom pro Ivetu, ale pak jsem vyklidil pole. Odcházel jsem, jenže pořád jsem nemohl vyhnat z hlavy ten černý trojúhelník dole, protože Iveta není v rozkroku módně vyholená, což vlastně vůbec nesnáším, a viděl před sebou její veliké snědé dvorce a choulostivé a velmi vzrušivě vztyčené bradavky, a myslel jsem, že se zblázním, zešílím, vrhnu se na ni a nehty rozpářu ten igelit, tolik po ní toužím, chtěl bych ji, že to až bolí ve slabinách, a tak jsem šel ve foyer na veřejné záchodky a tam jsem se svého napětí zbavil. Jenomže mi to pomohlo na malou chvíli, za okamžik jsem už zase měl těsné kalhoty a řekl jsem si, že to už musím rozseknout, nemůžu se do nekonečna trápit. Takhle to přece nejde dál, chtěl bych to v sobě utlouct, vždyť už se neumím ani podívat Natálii doma do očí a vyhýbám se jí jak berňáku, a určitě by to bylo férovější, ale na druhou stranu si říkám, že aspoň jednou, jedinkrát se dotknout těch bradavek, kroužit jazykem po tmavých dvorcích a rozhrnout její houštinu dole a pak do ní vniknout a znovu a znovu, dal bych za to polovinu života, a pak už se klidně rozejít jako přátelé, oba dva za svými partnery a už nikdy nepokoušet osud a nic po sobě nechtít. Ale co když to nedokážu, co když mi jeden jediný sex nebude stačit? Co když budu chtít, aby to pokračovalo dál, co když to budeme chtít oba, co když se budeme muset scházet po hotelech, placených azylech pro milence, už jsem se díval na internet, inzerují jich spousty, co když budu muset lhát a podvádět už napořád?! Nebylo by lepší se rozvést, ale chtěla by to ona? Ne, ne, určitě ne, nic jí nechybí. Je bohatá, nezávislá. Na manželovi si vybojovala balet, u mě má obdiv, ale na ten má tolik fanoušků nejen na prknech Národního, kamkoliv vpluje, že si nejsem jistý, jestli se ho od jednoho muže, který jí nemůže nabídnout nic víc, nepřejí. Ne, nesmím si povolovat, musím být k sobě tvrdý, tvrdší než kdykoliv dřív, neudělám to, nebudu s ní spát, zakážu si něco, o čem sním v noci i ve dne, odstřihnu se od té zakázané touhy. Tak… udělám tlustou čáru… jsem pevně rozhodnutý… Ale končím, vidím ji, vstupuje do dveří kavárny…“

Iveta majestátně vstupující do dveří kavárny mu s širokým úsměvem zamávala a on bleskurychle schoval svůj deník do diplomatky. Ve chvíli, kdy zvedl nesměle ruku na pozdrav, se stal terčem očí všech závistivých hostů, které se po něm otočily. Vypadalo to, že všechno to tajné, co právě napsal, si načmáral na čelo, a všichni muži, kteří by s krásnou příchozí chtěli dělat to, co si právě v deníku zakázal, si na jeho vysokém čele četli jak na transparentu.

„Nečekáte dlouho?“ zeptala se Iveta, poté, co nemotorně vstal a pomohl jí z pláště a nabídl židli.

„Nečekáš… ehm… už jsme si přece tykali,“ připomenul jí.

Setkali se po představení Amerikany, na které mu poslala slíbený lístek, v rušném divadelním klubu a tam si při lehkém šumivém víně potykali, i když byla na roztrhání. Přestože i v Amerikaně tančila utopená ve sboru, potkat se s ní, mluvit, obejmout ji a legračně jí pochlebovat za vynikající umělecký zážitek chtěli snad všichni, kdo se do divadelního klubu prodrali, muži i ženy.

„Aha, no, promiňte… promiň,“ usmála se a Martin si vzpomněl na svůj slib do deníku, na tu časovanou bombu, kterou se rozhodl rozmetat svůj sen a celý se napadrť rozbít, a vůbec mu nepřišlo, že by na tom bylo něco hrdinského, ale jen strašlivě hloupě mučednického.

Už teď byl směšný nejen v očích závistivých hostů kavárny, kteří na ně civěli jako na pouťovou atrakci, ale především ve svých. A co teprve, až si odepře tu rozkoš roztrhat na své vysněné přítelkyni šaty, ať už úplně obyčejné, civilní, nebo erotické, dráždivě průsvitné, a odtrhne si od úst její měkká zvlhlá ústa s plnými rty a mrštný jazyk. Od šarlatové rtěnky z Paříže nikdy nebude mít zčervenalé zuby jako žíznivý upír, zato jinému muži přenechá ty dráždivé bradavky a dvorce i zarostlý klín a dlouhatánské nohy, pro něž je hračkou vystřihnout provaz. Nechá ladem i pleť bez poskvrnky, bez jakéhokoliv směšně módního tetování, jež podle něj hyzdí už dvě generace žen, jen s jediným půvabným mateřským znamínkem, s tělem, jež se staví do mostu, s dlouhými štíhlými pažemi, rozhozenými jak při ukřižování a přibitými k chromované pelesti.

Lekal se svých představ a ve své domácí ilegalitě, kdy si neměl s kým promluvit a ujasnit myšlenky, se utíkal ke svému deníku.Jeho stránky plnil fantaziemi o milování s Ivetou D., jednou něžnými, podruhé drsnějšími, se spoustou špinavých i romantických slov a tělocvičných triků, které snad nebyly ani technicky proveditelné, i kdyby se mu vrátila ztracená pružnost absolventa tělovýchovy a ona by souhlasila, že veškeré své fyzické schopnosti získané drilem od dívčích let, jež předvádí ve vznešeném sboru baletu Národního divadla, uplatní jako sólistka v posteli Martina Samka. V nějakém po čpavé dezinfekci, z níž se zvedá žaludek, odporně páchnoucím azylu pro tajné milence.

Jednoho dne už Natálie nevydržela nesnesitelné napětí doma a na Martina zprudka uhodila.

„Děje se něco, Martine? Nejen, že jsi věčně z domu, ale teď, i když se tu náhodou objevíš, se chováš jako přízrak. Vybal to, že ty máš jinou ženskou!“

Byl rád, že si v deníku s Ivetou D. uložil celibát. Podle svých – snad šovinistických, ale upřímně míněných mužských měřítek – skutečně jeho občasná setkání s baletkou neznamenala „mít jinou ženskou“, jak to Natálie nazývala, a tak neměl nijak špatné svědomí, když odmítavě zavrtěl hlavou, a namísto toho jí ukázal čerstvou lékařskou zprávu.

„Musím na operaci se štítnou žlázou,“ vysvětloval ponuře. „Konečně jsem se rozhoupal zajít k doktorovi s tou bulkou na krku, co se mi udělala. Hned mě poslal na vyšetření na endokrinologii…“

„Proboha, miláčku,“ vyjekla Natálie dočista rozhozená.

Věděla, že Martinův otec umřel na rakovinu, když Martinovi bylo pouhých šestnáct, a rodinná genetická výbava a dispozice, se kterými ji upřímně seznámil před svatbou, vyžadovala zvýšenou opatrnost a jakýkoliv problém podobného ražení se rozhodně nedal podceňovat. Snad se i zastyděla, že byla tak žárlivá a podezíravá, když má její manžel jít na předoperační vyšetření s nádorem na štítné žláze, sice s optimistickým předpokladem, že je docela nezhoubný, ale stoprocentní jistotu budou lékaři mít, až ho vyjmou a pošlou na histologii. A každá operace je zásah do organismu, se všemi riziky, které k tomu patří, uvědomovala si příliš dobře sestřička z dětské traumatologie. Vyčítala si najednou, že spolu měsíce nemluvili, že neřešili okamžitě jeho zdravotní problém, poté, co během jediného týdne zhubnul o sedm kilogramů, a dosud nepřibral, spíš šel s váhou viditelně stále dolů.

„Domluvím ti zákrok přímo u primáře chirurgie u nás v Motole, ju? Je třída. Nepustím tě k žádnýmu řezníkovi,“ objala vyděšená Natálie manžela a Martin cítil její kypré tělo a obyčejnou vůni heřmánkového mýdla, žádný Chanel, jaký používala Iveta D., a najednou si uvědomil, že ho pořád vzrušuje a stále je to ta Irčanka, kterou pokládal na bílé lopatky na tělocvičných žíněnkách a jež mu dala syna a přinesla spoustu starostí. Když byl teď vyděšený jako tehdy, kdy zažíval, jak z velkého chlapa udělala nemoc trosku a citového vyděrače, jenž soužil nemocí a strachem ze smrti matku i jeho, dokázal pochopit otcovu úzkost, ten pichlavý kaktus, který jeho samotného tolik škrábe v krku. Je vděčný za tu měkkou mateřskou náruč, která ho ochranitelsky objala a nedá mu ublížit.

Večer se nevyhnul své povinnosti a Bertíkovi přečetl z dětské knížky a pak se po dlouhých měsících miloval vášnivě s Natálií a připomínalo to výbuch sopky, jako by to mělo být naposledy v životě. Ona dala do milování úplně všechny své síly a fantazii a splnila mu i ty nejtajnější sny, jež adresoval svému deníku a které patřily jiné ženě. Ale to ona, Natálie, teď přijala ty tajné scénáře se vším všudy, žena, čtoucí myšlenky, k čemuž mají talent ženy větší než muži, a hrála roli napsanou na tělo své sokyni.

Post coitum triste a Martin S. byl opravdu smutný, protože cítil nejen svou bulku v krku, ale i sžíravé hryzající svědomí, a rozhodl se vztah s Ivetou, tedy i tu jeho současnou platonickou podobu, jednou provždy ukončit.

Natálie splnila slib, promluvila s primářem chirurgie Bočkem a ten vyšel sestřičce okamžitě vstříc. Do špitálu doprovodila ráno Martina i s Bertíkem. Došli s ním na příjem, sloužící sestra mu podala instrukce a on políbil manželku a syna.

„Držíme ti palce, tati!“ houkl na tatínka Bertík.

„Drž se, přijdu se na tebe brzy podívat,“ hlesla Natálie.

V očích se jí zaleskly slzy a Martin se ošil. Půlku svého pracovního života tráví tady mezi pacienty, tak proč to s ní tak cvičí, copak to není banální operace, jak mi primář Boček sliboval? Vtom si Martin uvědomil, že si v ranním stresu, nenajedený kvůli operaci, zapomněl svůj deník, nechal ho ležet na pracovním stole. Hrklo to v něm a přemýšlel, jestli se nemá domů vrátit, třeba taxíkem. Ale pohled sestry na příjmu ho strkal do skleněných dveří, aby šel, odevzdal své věci, převlékl se do nemocničního oblečení a podstoupil další předoperační zákroky, a byl to pohled, se kterým se nediskutuje.

„Natálko, já si doma zapomněl svůj deník,“ rozeběhl se chodbou zpátky k ženě. „Nemohla bys mi ho přinést? Stačí zítra, až půjdeš na směnu.“

„Dobře,“ pokývala hlavou Natálie, „přinesu…“

„Nechal jsem ho na psacím stole, díky,“ instruoval ji Martin, ještě jednou ženu i syna políbil, otočil se a vyrazil ke skleněným dveřím.

Uběhlo celé dopoledne a on nechápal, proč musel být v nemocnici tak časně, kdoví, možná si pro svůj deník mohl opravdu zajet sám, nic se tu nedělo, jen ho znovu vyšetřovali, vyptávali se ho na anamnézu i celé jeho rodiny, ale na samotnou operaci čekal marně jako nespavec na vytoužený spánek. Minuty se vlekly líně jako mraky na obloze za širokým oknem, ticho na lůžkovém oddělení bylo nesnesitelné a on si oddychl, když uslyšel gumové podrážky na linoleu a skřípění kol rozhrkaného nemocničního vozíku, který dělal rámus asi jako uhelný vůz v šachtě.

Konečně se otevřely bílé dveře pokoje, v nich stál s pojízdnou postelí asi dvacetiletý rozcuchaný kluk a pozdravil.

„Brej den, pane Samko, tak tu mám pro vás drožku. Pofrčíme na sál! Tuhletu parádu si voblíkněte.“

Podal mu andělíčka a stahovací gumové podkolenky, které se navlékají na nohy a stáhnou žíly, aby nedošlo k embolii. Martin se cítil strašlivě zranitelný před očima toho kluka s punkovým účesem a byl by radši, kdyby ho na sál vezla nějaká sestra, i když chápal, že tahat se s těžkým vozíkem, na který právě ulehl, je práce spíš pro chlapy.

Kluk s ním uháněl po chodbách a Martin z žabí perspektivy sledoval jeho čupřinu a rozesmáté oči, které se k němu nakláněly.

„A s čím tam, pane Samko, jako dete?“ ptal se zvědavě.

„Mám nádor na štítné žláze, na levém laloku, nezhoubný,“ zdůraznil Martin. „Vyříznou mi ho.“

„Vážně? Ale to je divný, to je ženská nemoc, pane, to maj baby!“ zachechtal se mu do tváře lapiduch a už vjížděli do zeleného sálu, kde se na něj chystali doktoři v bílém a připravovali narkózu.

Mávl rukou nad tím, že mu ten cápek vmetl, že má ženský zdravotní problém, snad to tak ani nemyslel, snažil se jen konverzovat s někým, koho veze pod kudlu, v duchu, v jakém to jedině umí. Ale jedno Martin vycítil dokonale, ten prostořeký kluk se cítil vysoko nad ním a dělalo mu to dobře, on ležel v trapném úboru přikrytý bělostným prostěradlem a vezl se do předsíně smrti. Ten kluk byl nahoře a mohl se smát a žertovat a mít moc i nad génii, premiéry, mistry světa a bohatými byznysmeny, kdykoliv tu uháněli stejnou cestou položeni na lopatky. Svým způsobem to musí zvlášť takového kluka postihnout a rád by znal jeho psychologický profil.

Lékaři se ho zeptali, jestli má vlastní zuby, přikývl. Hezká paní doktorka mu napíchla žílu a pak mu zavedli kanylu, proudila do něj nějaká tekutina, ještě cítil, jak na něj všichni kolem mluví, ale nedokázal už udržet víčka otevřená. A pak se setkal se svým hladce oholeným otcem, který na něj z nějakého mlžného oparu promluvil.

„Ahoj, Martine, neboj, všechno bude dobrý,“ řekl a dal mu přátelskou herdu do ramene a hned zase zmizel.

Martin se propadl do absolutního bezvědomí a spánku beze snů.

Probudilo ho pleskání do tváří a nějaký hlas na něj vytrvale a neodbytně útočil.

„Jak se jmenujete? Jak se jmenujete? Jak se jmenujete?“

Nesmírně unavený otevřel oči a spatřil nad sebou hezkou lékařku, která mu napíchla žílu.

„Martin Samko,“ ztěžka prohlásil.

„Tak vidíte, pane Samko, ani to nebolelo,“ usmála se na něj lékařka. „A už jste zpátky!“

Ležel na jednotce intenzivní péče. Nevěřícně pozoroval kanylu, která mu čouhala z krku a do velkého pytlíku podobného těm pytlíkům u boku, jež mají pacienti s vývodem střeva na exkrementy, proudila krev a hnis. Co to je, tohleto? Jak dlouho tuhle ohyzdnou ozdobu budu muset mít? Hlavu měl jako střep, měl pocit, jako by celou noc pil nějakou odporně hnusnou kořalku. Jednou jedinkrát zažil takový pocit na pokraji života a smrti a bylo to poprvé a naposledy, kdy skutečně ve velkém množství pil pálenku. Od té strašlivé nevolnosti a kocoviny, jíž trpěl tři dny, pak už nikdy nedokázal k tvrdému alkoholu ani přičuchnout, a stačilo slyšet rozhlasové zpracování Londonova Démona alkoholu, aby se mu udělalo zle už jen z té Londonem vyvolané vzpomínky. Zděsil se, že se mu svírá a obrací žaludek, a když na něj prudce uhodil dávivý reflex, pevně sevřel ústa a na čele se mu zaperlily husté kapky potu.

Koho má zavolat na pomoc? Chce se mu strašně zvracet!

Všiml si za sklem procházející sestry. Začal na ni usilovně mávat, strašlivá migréna mu nedovolovala vydat jakýkoliv hlasitý zvuk.

Naštěstí si sestřička za průhlednou stěnou všimla jeho zoufalé pantomimy, vešla a přistoupila přátelsky k jeho lůžku.

„Děje se něco?“

„Strašlivě se mi chce…“ vyhekl a už ho to ohnulo přes okraj postele a třísnil linoleum žaludečními šťávami, byla to úplná záplava a trhalo mu to v záškubech vnitřnosti

Sestra další divoký atak žluče zastavila bílou miskou, kterou mu dala před ústa a nakázala mu, aby si ji sám podržel.

„Promiňte, nedokázal jsem to ovládnout,“ omlouval se schlíplý Martin.

„Ta nádoba je tu kvůli tomu, tady na nočním stolku,“ vysvětlovala vlídně sestra. „Po narkóze je to normální, proto ji tu máme.“

„Nevěděl jsem,“ utrousil Martin, ale už zase zuřivě dávil do misky a neměl čas na další vysvětlování.

„A tady je zvonek na sesternu, kdybyste něco potřeboval, koukejte,“ ukázala mu vypínač, jímž mohl přivolat sestru.

„Aha, děkuju…“ zmožený a smrtelně bledý se svalil zpátky na polštář.

Cítil se, jako by zlezl Matterhorn, a přitom se jen totálně vyprázdnil a ztratil veškeré tekutiny.

„Tady máte pití, musíte pít, teda až to půjde, až to v sobě udržíte, pomalu, pomaličku, ano? Za chvíli to zkuste,“ poučovala ho sestřička.

Taková hezká sympatická tvář, kdoví, možná se s jeho manželkou znají, i když tahle nemocnice je tedy fabrika, obrovský moloch v kopci, kde zřejmě není čas poznávat lidi z jiných oddělení.

„Jdu pro kýbl a hadr, abyste to uklidil,“ prohlásila na závěr rázně sestřička a zvedla se z jeho postele. „Smrdělo by to tu a tohle není naše práce, to dělají uklízečky, které už dnes zmizely a dorazí až zítra ráno.“

Nic nenamítal, i když ve chvíli, kdy mu náčiní na úklid přinesla, ji požádal, aby se vzdálila, nepřál si, aby byla svědkem, že jenom zvednout se z postele a najít si nějaký nejméně bolestivý způsob, jakým uklidí to svinstvo, už není pouhý Matterhorn, ale himalájská Annapúrna. Umínil si, že jestli zvládne tohle, tak už zmákne všechno na světě, a jeho otec, který se k němu nečekaně přihlásil v předsíni smrti, měl pravdu a všechno bude od teď už jen a jen dobrý…

Jakmile uklidil všechnu žluč a hlen z podlahy a vysílený klesl na lůžko, znovu to v něm prudce zaškubalo, ale další nečistotu ze sebe už chytil do misky, byť se zklamaně divil, že není veliká jako zahradní sud na lapání dešťové vody, ale skromná, pouhá vanička na vyvolávání klasických fotografií a jemu, který se proměnil v strašidelného chrliče žaludečních šťáv ze spálených útrob, v žádném případě nebude stačit!

Následující den se za ním Natálie nezastavila a nepřinesla mu slíbený deník.

Marně čekal i třetí den. To už ho propustili z JIPky, kde celou noc skučel a vyl bolestí nějaký tlustý chlap, kterého sestra sloužící v noci peskovala, že je bačkora, protože není po žádném složitém zákroku, ale jen po slepáku, a tak by měl mít ohledy na další pacienty. Byl rád, že si může v županu svobodně vykračovat po chodbě lůžkového oddělení, držet si svůj pytel plný krve a hnisu z kanyly. Zkoušel se mobilem dovolat Natálii. Ta mu ale volání nikdy nepřijala, neustále nechával jen vzkaz v hlasové schránce, anebo posílal úpěnlivé esemesky. Připadalo mu nesmírně zvláštní, že je tady, teď, v této obrovské budově, někde na dětském úrazovém oddělení, a nemohou se setkat, leda že by se vydal v té své parádě a v sepraném županu, který mu plandal a vypadal v něm jak pacient v historickém válečném filmu, na průzkum labyrintu obrovské nemocnice a našel ji. Tomu se však zatím s pocitem člověka, který ctí řád a chápe, že nemocnice není holubník, srdnatě bránil.

Odpoledne se za ním zastavil aspoň kamarád Sven, přinesl mu plný batoh knížek. Ale Martin je odmítl a strkal mu je zpátky.

„Člověče, neblázni, díky, ale já tady budu ještě den, maximálně dva, tyhlety tvý tlustý Skandinávce bych nestačil přelouskat.“

„Děláš chybu, je to strašně čtivý, nedokázal by ses odtrhnout,“ bral si Sven s výčitkou knížky zpět. „No, nic. Jak to s tebou vlastně vypadá, kámo?“

„Hm, dobrý,“ usmál se Martin. „Vidíš, upicli mi levý lalok štítný žlázy, poslali to na histologii a po týdnu si mám zavolat kvůli výsledku.“

„To je dost vo nervy, ne?“ zachmuřil se Sven. „Přes tejden čekat, jestli to je, nebo neni zhoubný?!“

„Pssssst,“ položil si Martin Samko před ústa prst a ukázal na svého souseda po pravici, který sice vypadal, jako by spal s otevřenýma očima, měl takový nepřítomný katatonický výraz, ale očividně všechno vnímal a poslouchal. Martin pokynul hlavou směrem ke dveřím a Sven se dovtípil. Potichu se zvedli a vyšli z bílých dveří pokoje.

„Člověče, ten chlápek, co tam se mnou leží, právě raka má,“ vysvětlil kamarádovi Martin. „Celýho ho rozřezali a vykuchali, nevypadá to vůbec dobře…“

„Hm, tak to jsem žvanil vo provaze v domě oběšencově, co?“ poškrábal se rozpačitě Sven v blonďatých dlouhých vlasech.

„No, není žádná bačkora, taky o tom mluví narovinu, ale přece jenom…“ přikývnul Martin.

„Jasně, chápu,“ zašklebil se Sven.

„Víš, je to zajímavej týpek. Myslivec. Jeho jediný téma, který ho ještě drží, jsou hony. Dokáže zajímavě celý hodiny mluvit o lovu tetřívků, o vábení jelena, anebo jak zhasil flintou světla divočákovi, kterej před tím dotrhal několik ohařů, a řítil se přímo na něj. Pak přijde jeho paní a von celej splaskne a zplačtiví. Představ si, že ji prosí, aby si našla mužskýho, a dává jí různý tipy z okruhu jejich známých? Ona se brání a hubuje, ale on se hádá, že ví, že už z nemocnice živej nevyjde a že už nadiktoval závěť notáři, a tak ať, probůh, udělá, co jí radí,“ popisoval Martin.

„Páni, toho aby ani nepouštěli domů, co?“ otřásl se Sven. „Ten si rovnou prožene hlavu kulovnicí.“

„No, jo, no,“ vzdychl Martin. „Má tolik flint, že by nevěděl, kterou dřív.“

„Hele, tady to na mě ňák padá, kámo, tady není zrovna prostředí na pokec, sranda jak v márnici, já se ti tady cejtím takovej sevřenej,“ ukázal Sven na prsa. „Já už radši pudu, nezlob se, přijď někdy za mnou do kina, až tě pustí, ju?!“

„Oukej, tak se měj,“ podal mu pravici Martin.

„Drž se. Ať ti to dobře dopadne a zavolej mi po tý histologii, nebo rovnou skákni do bijáku. Ale dej vědět dopředu, mám teď nějaký švédský výpravy,“ loučil se mohutný Sven s báglem plným skandinávských detektivek a thrillerů, jež byly opravdu fantastické, ale všechny by je Martin vyměnil za jeden jediný svůj osobní deník.

Napsal by si do něj, že od svých šestnácti, kdy byl v nejtěsnější blízkosti táty, kterého nemoc proměnila v úzkostného loudila o život a tyrana, jenž dělal peklo svým nejbližším, se poprvé setkal během narkózy nejen s ním, tam v předsíni smrti. Teď viděl i pacienta na pokoji se stejným osudem, a díky tomu prozření se s otcem smířil a konečně mu odpustil.

Pomyslel si, že o to šlo jeho trenéru Kočkovi, když prohlásil, že i sport se dělá hlavou, a že sám si pečlivě vede svůj tréninkový deník, v němž je všechno, co prošlo denně jeho smysly a mozkovými závity, nejen na trávníku, ale i v soukromí. A když ve svém fotbalovém týmu narazil na nešťastného a zmateného hráče, který upadal a ztrácel formu a nevěděl co se sebou a umíral mu otec, koupil mu velký nelinkovaný sešit a donutil ho ze všeho se vypsat, ujasnit si myšlenky.

„Víš, chlapče, kdybych tohle neměl,“ mával tehdy Martinovi před očima deníkem. „Tak někdy nerozumím ani sám sobě, prováděl bych strašný blbosti, kdoví, třeba bych hrál ruletu, nebo automaty, anebo střídal ženský jako ponožky. Neříkám, že to nesmíš dělat, když budeš hrát jako Bůh a budeš na to mít prachy, ale dělej to jenom, když budeš chtít, svobodně, jestli to nejde jinak. Ale co vlastně chceš a co ne, co musíš a bez čeho se obejdeš, si nejdřív musíš ujasnit, a v tomhle je pro mě tohle nejlepší řešení, vo moc lepší, než kdybych ti najal armádu psychologů a hráli s tebou svoje psychologický hry.“

Martin pomrkával a snažil se pochopit.

Pak mu jeho trenér otevřel sešit na bílé stránce.

„Hele, tohle je jenom tvoje hřiště. Tady nemůžeš nic nafilmovat, ani ošidit, veškerý fauly budou jenom proti tobě. Je to taky hřiště, i když jiný, než na jaký seš zvyklej, kapíruješ?“

„Já to teda zkusím,“ řekl tehdy šestnáctiletý Martin.

„Zůstane to mezi námi, jenom mezi námi,“ dal mu trenér žďuchanec do ramene, stejný, jaký znal Martin od otce, který za půl roku zemřel v nemocnici za plentou, i když plačtivě prosil o druhou šanci, a přál si, aby ho odvezli domů, a on tehdy kvůli tomu nedokázal cítit smutek, ale jen zmatek a provinění.

Teď Martin v nemocnici čekal na svůj deník jako na hořký lék, na který byl po letech zvyklý, a možná se na něm stal i závislý, ale Natálie s ním pořád nepřicházela. V noci jeho souseda, myslivce z pokoje číslo 3 nečekaně odvezli. Vyptával se sester a chtěl slyšet, co s ním je, ale nic mu neřekly. Konečně odchytil toho drzého pankáče, který ho vezl na chirurgický sál, a bez obalu se ho zeptal.

A ten kluk se zubil úplně stejně jako tehdy, když mu oznamoval, že má ženskou chorobu.

„Pan Novotný to má za sebou!“

Ano, zase byl ten kluk výš než oni, a to byl zjevný důvod k úsměvu, za který by mu nejradši Martin vyrazil všecky zuby. Jeden měl ženské problémy a druhý odešel do věčných lovišť a odkázal svou ženu přátelům, kteří byli rozvedení, vdovci nebo staří mládenci.

Po obědě, při kterém dostal i porci pana Novotného, protože to sestry jídelně zapomněly včas nahlásit, přišla konečně Natálie.

Vypadala báječně, slušelo jí to, ale když jí zalichotil a chtěl ji obejmout, odtáhla se, jako by z něj táhl česnek.

I hovor nějak vázl.

„Tady máš ten deník,“ podala mu tlustý sešit.

„Díky,“ ostražitě se jí podíval do očí.

„Už musím na oddělení,“ mrkla na hodinky.

„Už? Proč jsi nepřišla včera, předevčírem?“ odvážil se zeptat.

„Moc práce,“ pokrčila rameny.

„Zítra mě nejspíš pustí a tuhletu parádu mi sundají,“ pochlubil se Martin.

„To je fajn,“ hlesla Natálie.

„Co Bertík?“ zeptal se Martin.

„V pořádku, nezlobí, nakreslil ti obrázek, ale zapomněla jsem ho vzít,“ odpověděla. „Tak ale já vážně musim…“

„Tak ahoj,“ chtěl ji políbit na ústa, ale i když se neodtáhla, tak zvláštně ucukla, a on se netrefil na ústa, až z toho byl jen takový nanicovatý přátelský polibek na tvář.

„Ahoj.“

Otočila se a on viděl ve dveřích její rudou kudrnatou hřívu pod sesterským čepečkem a modrou halenku a bílou naškrobenou sukni a nechala mu tu vůni heřmánku.

Když otevřel svůj deník na místě, kde popisoval milování s Ivetou D., které se nikdy neudálo, ale popis věrně kopíroval milování s Natálií z poslední noci před jeho nástupem do nemocnice, věděl, kolik uhodilo. Psal inkoustovým perem a písmenka se zdála mírně rozmazaná, jako by je někdo polil vodou. Posadil se a zalapal po dechu, Natálie to všechno četla, četla to všechny ty dny, kdy za ním nepřišla na návštěvu, zhltala úplně každou řádku, písmenko, ne, tohle nebyla žádná voda, to byly její slzy, co zmáčelo listy. A když přičichl ke stránce, měl utkvělý pocit, že vnímá i vůni heřmánku.

Najednou se mu zdálo, že mu začátkem září v Motole nevyrvali jen nefunkční štítnou žlázu, ale i srdce z těla.

Jen do deníku nic takového nezapsal. Už do něj nikdy nic nenapíše, a tupě zíral do prázdna jak za života jeho spolupacient, nimrod pan Novotný, kterému odtroubili jeho poslední halali.

V.

„Zavolám přesně v jedenáct,“ rozhodl se Martin to pondělí, kdy měli mít na histologii k mání výsledky vyšetření. Ale udělal chybu, že si svůj denní harmonogram sestavil v půl deváté ráno po příchodu do práce, jak byl zvyklý. A tak s hrůzou zjišťoval, že se naprosto nemůže soustředit na otravné tabulky a reporty, které se rozhodl v kanceláři PRO-FITU vyplnit namísto spanilé jízdy po klientech. Očima neustále těkal od monitoru k velkým nástěnným hodinám a pak na náramkové hodinky a nemohl uvěřit svým očím, že každá minuta se vleče jako století, a ať si odříkával svou mantru „jedenáct, jedenáct, jedenáct“ v duchu sebevíc, ručičky hodin se nehýbaly. Po strašlivé době, kdy měl pocit, že už bylo dost trápení a zopakoval svůj rituál s pohledem na hodiny naposledy, zjistil s hrůzou, že je teprve za pět minut půl jedenácté. Nemožné, za pět minut půl jedenácté! Ale už neměl sílu dál čekat a vzdorovat napětí, a tak popadl sluchátko a vytočil chvatně číslo, které sice měl napsané v diáři a dvakrát podtrhnuté, ale nemusel ho číst, dávno ho nemusel číst, měl je vypálené do mozku, takže číslice vyťukal zpaměti a čekal na vysvobození, nebo zdrcující ortel.

„Histologie, prosím…?“

„Haló, dobrý den,“ hlesl do aparátu a všichni přítomní kolegové v kanceláři zpozorněli. „Měl jsem si dnes zavolat pro výsledky vyšetření. Jméno? Martin Samko!“

„Ano, je to v pořádku, je to benigní, nezhoubné!“

Zatočil se s ním svět, poděkoval a zavěsil.

Tak je to v pořádku, znovu se může nadechnout a vydechnout a cítit svůj tep a bušení krve ve spáncích, znovu může vyskočit z ergonomické otáčivé židle a udělat pár kroků ke kávovému automatu, opět si může natočit do šálku hořkou černou kávu a vychutnávat ji plnými doušky, ještě horkou, a pak, bude-li chtít, může udělat pár dřepů ve svém pracovním oblečení, černých kalhotách a bílé košili s kravatou, může si dokonce z dřepu povyskočit a pokusit se vztaženou rukou dosáhnout na rám dveří, což se mu už dlouho nepovedlo, tatam je jeho bývalá kondička. Anebo může jít a podívat se do kanceláře asistentky Kláry a třeba jí pochválit průhlednou blůzku, pod kterou je vidět luxusní krajkové prádlo, a může jednou zapomenout na knihu odchodů a příchodů a minout ji, aniž by se zapsal, a vyjít na mramorové schodiště a běžet dolů a vyběhnout ven z domu plného kanceláří firem a vykašlat se na firemní červenou dodávku, nechat ji stát jako sirotka na parkingu a rozeběhnout se pryč a pádit podél trasy tramvaje číslo 22 na Pohořelec a vzít to přes Loretánské náměstí, v jedenáct hodin cinká zvonkohra, na Hradčanské náměstí a po nových zámeckých schodech uhánět dolů, až za ním vlasy budou vlát, a povolit si kravatu a vytáhnout z kapsy mobil a volat Svenovi, že je všechno v cajku a že se zastaví a pokecají v kině, a zakázat si zavolat Ivetě D. a odolat okamžitě vytáčet Natálii, protože jí to musí oznámit osobně, ne po telefonu, a vůbec jí musí spoustu věcí říct. Když dostal druhou šanci v životě, třeba se mu to podaří i v manželství.

„Cilililink, cillilink,“ zacinkal na něj cyklista, který ho málem smetl z dlažby Nerudovy ulice, splašený messenger v barvách vosy, kočíroval bike z jejich portfolia a na řídítkách měl novinku, elegantní mikropočítač, na který Martin vymyslel český reklamní slogan pro veletrh sportovního náčiní, a on se tam vcelku úspěšně ujal a teď ho používali ve všech katalozích.

„Technologie v malíčku – kvalita v hrsti!“ Na obrázku ruce drží řídítka biku s počítačem.

„Jak typický,“ pomyslel si Martin Samko, ale náladu mu to nepokazilo. „Doktoři mě škrtnou ze seznamu kandidátů smrti a jeden splašený messenger mě málem zabije!“

Ale s časem se to pondělí, kdy měl utkvělý pocit, že se podruhé narodil, něco neblahého dělo. Vypadl z práce, pocítil kratičký záchvěv euforie, že utekl hrobníkovi z lopaty a zdrhnul ze systému, který mu ordinoval práci a výkon od do s placením na fakturu a ještě po něm požadoval oprátku na krku a téměř náboženskou poslušnost a servilitu vůči nadřízeným i nezřízenou opatrnost vůči soutěživým kolegům, čím dál tím mladším, drzejším a sebevědomějším, ač bez vzdělání, co by za to stálo, ale zároveň mu ta denní nálož povinných falešných úsměvů a pokryteckých hovorů o ničem chyběla. Náhle se cítil jako ztracený, bez diktátu nad sebou, na který vždycky v duchu nadával, nevěděl, co sám se sebou, otevřel těsnou zrezivělou klec, ale zapomněl lítat, a jakmile se zadýchaný zastavil u kamenného zábradlí Karlova mostu, plivl do vody a sledoval chvíli plynoucí řeku, uvědomil si, že naprosto neví, co má teď dělat.

Viking Sven má čas až navečer, samozřejmě ho zval, ať přijde večer do Bia Oko. Natálie je ve špitále do čtyř a jeho ani nenapadne, aby se vrátil do toho obrovského ponurého baráku smrdícího po dezinfekci, a tak musí počkat, až jí skončí šichta.

V tu chvíli si uvědomil děsivou prázdnotu, kterou mu práce zároveň vyplňovala i působila, on, věčná pražská naplavenina, byť tu studoval a strávil svá nejlepší léta, tu neměl žádné vztahy. Styky s nadřízenými, kolegy a zákazníky, které ho vysávaly a jimiž tajně pohrdal, představovaly ty jediné kontakty vybudované v místě, kde si pošetile přál mít svůj domov.

Praha pro něj byla opuštěným ostrovem, kde jednoho dne ztroskotal, a na prstech jedné ruky by spočítal své Pátky: misogyn Sven, heřmánkově uplakaná Natálie, která mu ukradla přečtením deníku nejtajnější sny a obrala ho o důvěru, a teď výstavní baletka Iveta, jež se ráda hřála v pohledech mužů, ale kterou si striktně, snad až masochisticky zakázal. Jinak samá voda, samá voda, jako při obrovské povodni před deseti lety, kdy se dalo Karlínem jezdit na lodi jak Benátkami a metrem pluly ryby.

Martinovi poklesla dobrá nálada a nohy ho samy nesly ke kavárně Slávie. Vešel dovnitř, usadil se u stolku u velikého okna, poručil si kávu, vytáhl mobil a naťukal esemesku.

„Ahoj Iveto jsem ve Slavii muzeme se chvili videt? Martin.“

Dlouho otálel s odesláním, zíral na displej a vraštil čelo, ale nakonec to udělal a už nešlo nic vrátit zpátky.

V tu chvíli mu začal mobil vyzvánět, sháněla ho asistentka Klára z PRO-FITu. Zjevně už zaznamenali jeho útěk, ale on ji nemilosrdně vytípnul. Věděl, že je to infantilní, nediplomatické a pitomé, takhle schovávat hlavu do písku, stejně se bude muset do práce ozvat, ale pro tenhle okamžik udělal jednou v životě, co opravdu cítil, a ne co mu nařídili, aby cítil. A byl to neuvěřitelně povznášející pocit, stejná euforie, jako když mu oznámili, že ten uzlíček mrtvé tkáně, co mu vyjmuli z krku, je nezhoubný.

„Prijd do baletni skoly. Iveta,“ přistála mu v mobilu rychlá odpověď od Ivety D.

Usmál se, když si vzpomněl na všechny ty holčičky v mašlích, které snaživě vypínají nožičky a chichotají se, když vejde muž, který může na jejich učitelce oči nechat.

Ten malý uzavřený svět, do kterého si přál vstoupit, byl ze všech virtuálních světů, jimiž ho poctil ostrov Praha a v nichž dostal druhou šanci, ten nejfantastičtější, plný malých labutí na špičkách a živočišné touhy, která nejen že se nesměla skrývat, ale ona se přímo musela vystavovat, až to hnalo krev cévami dvakrát rychleji. V tom světě se přece ukazovala Iveta se svými hlubokými dekolty a v průsvitných igelitových šatech.

Zaplatil a vydal se za Ivetou, znovu mu vyzváněla na mobilu neodbytná asistentka Klára, ale zase ji rázně umlčel, jako by plácnul ováda, který mu pil krev. Přecházel rušnou Národní třídu, na kolejích ho míjela barevná tramvaj a on si všiml na jejím boku předvolebního plakátu s portrétem otce zakladatele PRO FITu, bosse Míly, a hesla STOP KORUPCI! Zašklebil se a ukázal ksichtu na plakátu zdvižený prostředníček, ještě si pamatoval, jak se mu jeho šéf holedbal, že v životě nezaplatil na daních státu ani korunu, a nabízel i jemu daňový ráj někde na Kajmanských ostrovech. Když rezolutně odmítl, nazval ho šéf Vinnetouem, rudým gentlemanem, a ať už si pod tím Martin mohl představovat cokoliv, nebylo to rozhodně nic lichotivého. Martinovi došlo, že u honimíra Míly není vstup do politky vlastně ničím překvapivým. Už dlouho mluvil v narážkách o veřejných zakázkách a výhodných spojeních radnic s podnikatelskou sférou, o státních institucích a rozličných potěmkinovských vesnicích budovaných za pomoci fondů z Evropské unie nemluvě. A tak se dalo čekat, že mistr světa v umění dělat si přátele, lézt do řiti, vydělávat prachy za každou cenu a bez mrknutí dávat lákavé sliby, kterými člověk nikdy nikoho nemůže urazit, vejde do světa politiky na boku tramvaje číslo dvaadvacet.

Konečně dokráčel do budovy staré secesní školy, v níž měla Iveta pronajatý taneční sál se zrcadly, šatnu a malou kancelář. Překvapilo ho, že ze sálu neslyší žádné tóny piána, nezní ani povědomé vrzání parket pod piškotami ani povely a rytmické tleskání samotné učitelky. Když vstoupil, uviděl rozlehlý zrcadlový sál dočista prázdný. Udivený se vydal hledat přítelkyni po šatnách a kancelářích, vdechoval nosem vzduch a pokoušel se zavětřit její chanelovou vůni. A skutečně ji našel v jedné místnosti s otevřenými dveřmi nad velkými listy choreografické partitury.

„Ahoj,“ usmál se na ni.

„Ahoj,“ zdvihla hlavu od svazku papírů, zjevně potěšená, že se zastavil.

„Dneska neučíš?“ zeptal se a hodil hlavou k tanečnímu sálu. „Kde máš rusalky?“

„Přijdou až později, taky chodí do školy,“ vysvětlovala. „Teď mám chvilku, tak studuju tuhle choreografii. Tančila to kdysi Anna Pavlovová v Balšom těatre v Moskvě. Slyšel jsi o ní někdy?“

„Jasně, byli jsme povinně se školou na sovětským filmu,“ přiznal Martin Samko, i když to bylo jako mluvit o době před sto lety, a to nejen kvůli tématu. „Nebyla to taky první labuť v Labutím jezeru?“

„Teda, pane tělocvikáři, vy jste odborník, já žasnu,“ zasmála se Iveta.

„Já… já… chtěl jsem ti něco říct,“ prohlásil Martin přiškrceně.

„Prosím…,“ usmála se Iveta a zpozorněla.

„Musím ti to pošeptat,“ hlesl Martin.

„Vážně? Ty mě napínáš,“ vstala od stolu.

Pokročil k ní, spoutala ho její vůně a už ji drtil v objetí, listy s choreografií ruské primabaleríny padaly na podlahu, stoupla si na ně na špičky, aby na něho dosáhla a vpíjeli se do sebe rty i jazyky, drnkali o sebe zuby, až to jiskřilo a mobil v kapse u kalhot mu zvonil a zvonil jako pominutý.

„Nebere to,“ pronesla Natálie v uniformě zdravotní sestřičky a ruka s mobilem jí klesla.

„No, jó, to jsou chlapi,“ pokývala hlavou sestra Věra směrem k primáři Bočkovi, který postával opodál a rozpačitě se usmíval, „ty tu umíráš strachy a pán se ani neuráčí ti oznámit výsledky. Kdyby nebylo tady pana primáře, tak se to ani nedozvíš…“

Natálii vyhrkly do očí slzy, nejraději by si nafackovala, takhle se shazovat před rozšafnou Věrou, jež to s mužskýma umí jinak koulet, a laskavým panem primářem, který byl tak hodný a svými konexemi dokázal zjistit výsledky histologie a přišel jí je osobně říct, ale nedokázala se ovládnout. Od té chvíle, co nahlédla do Martinova deníku, na ni padal celý svět. I když se snažila sebevíc, nedokázala zaplašit černé můry, které ji pronásledovaly nejen v noci, ale i ve dne, nevěřila už, že kriminál manželství, který na sebe s Martinem upletli, se někdy otevře, dostanou amnestii a ona se zase jednou svobodně nadechne a bude svému partnerovi důvěřovat, že už se nikdy nebude užírat žárlivostí a touhou po odplatě, za kterou se stydí, ale nedokáže toho zlého našeptávače v hlavě zabít jako protivného komára, který jí drásá nervy a pije krev. Kdyby aspoň ten pacholek Martin byl opravdu vážně nemocný, napadala ji kacířská myšlenka, kdyby trpěl skutečně nebezpečnou chorobou a musel by s ní bojovat a ona by mu pomáhala a držela ho se vší statečností obětavé ženy a opatrovatelky a oba společně zvítězili. Kdyby byl ještě nějaký jiný důvod než malý neurotizovaný Bertík, hypotéka a nikdy nekončící dluhy, z nichž se nevyhrabou do smrti, proč spolu být. Ale teď, co se ukázalo, že Martin je zdravý jako řípa, brzy mu otrne, nebo mu už spíš otrnulo, a on se znovu bude scházet s hopsandou nebo nějakou jinou?! Důkazem je, že se mu nemůže dovolat. Všechno bude při starém a zase zůstanou spolu jenom kvůli společně minulosti, a na to přece jsou, proboha, oba ještě příliš mladí.

Primář Boček pohlédl na své zlaté náramkové hodinky.

„Můžu vás pozvat na kafe, paní Samková?“

Věře zasvítily oči a strčila do nešťastné kamarádky.

„Ano, dobře, ráda,“ přijala Natálie pozvání, spolkla slzy a pan doktor jí dvorně podal kapesník.

„Jen ať mu to vrátí, neřádovi,“ pomyslela si v duchu Věra a zamířila za svou prací. „Za ten deník, co mi dala Natálie přečíst, si nezaslouží nic jinýho!“

VI.

„Já už musím domů, pane primáři,“ prohlásila Natálie po druhé lahvi merlotu v útulné vinárně. Už se jí točila hlava jak na kolotoči na Matějské.

„Ale no tak, Natálie, přece jsme si tykali,“ káral ji otcovsky primář Boček. „Jirka…“

„Jirko, škyt… nemůžeme přece takhle, škyt, vyvádět až do rána,“ opravila se Natálie a ukázala na dopité lahve, „není nám už dvacet, jak budeme zejtra ve špitále vypadat? Měli bysme mít oba rozum, škyt!“

„Rozum jsem právě ztratil,“ přitiskl se padesátník Jiří Boček k ovíněné zrzce a ona se nebránila. „Stačí se na tebe podívat!“

Políbil ji vášnivě, strčil jí do úst jazyk a ona se nevzpouzela, naopak mu vyšla vstříc, že neznat ji tak dlouho z prostředí nemocnice, úplně by se té vášně polekal. On, zkušený rozvedený muž v nejlepších letech. Neměl děti, protože si je bývalá žena nepřála, a tak z rozvodu nezůstal oholený jak pudlík, naopak se cítil konečně silný v kramflecích a snad i zralejší pro nový vztah, který by uměl ukočírovat.

Natálie se od něj na okamžik odtrhla, rozesmála se od ucha k uchu a pronesla opile: „Tak co moje mandle, pane doktore?!“

Chvíli mu trvalo, než to pochopil, ale pak začal Natálii znovu vášnivě vyšetřovat.

Domů taxíkem ji pochopitelně zavezl pozdě. Ve tři ráno. Přála si, aby taxík zastavil za rohem, kdyby někdo ze sousedů šmíroval z okna její návrat. Ještě ji galantně vyprovodil z taxíku a dlouze se s ní líbal, pak už za roh k činžáku zamířila vratkým krokem sama. Primář Boček si přisedl vedle řidiče a udal svou adresu na Norbertově, do vily, kde ho čekal jen jezevčík Rolf, který bude hubovat, kde je páníček tak dlouho, a za všechny loužičky na koberci si může sám.

Když Natálie ztěžka vystoupala schody a pokoušela se odemknout dveře bytu, zjistila, že Martin nechal zevnitř klíč. Nesmírně ji to rozlítilo, a jak byla v ráži po víně, na které nebyla zvyklá, spustila povyk. Začala zvonit, bušit do dveří, křičet.

Martin stál tiše za dveřmi, žaludek mu vězel až v krku. Nechtěl ženě otevřít, za žádnou cenu ji nechtěl pustit dovnitř, cítil strašlivý hněv za všechno, co se stalo, za 13. komnatu, do které mu Natálie zrádně nahlédla, i když by do ní něco takového v životě neřekl. Možná už ji nemiloval, pravda, ale stále jí důvěřoval, zlobil se za svou mužskou slabost, že neodolal nechytit aspoň chvíli do náruče krásnou labuť, i když díru do boku mu přitom jeho divočák neudělal, vlastně neukázal ani štětinu, a bylo to prchavé a nijaké a horší než vlhké sny z deníku a vlastně se toho oproti těm slzami rozmazaným řádkům stalo děsivě málo za hrozně vysokou cenu. Hněval se za pomstu, kterou ho teď Natálie trápí, a on tu stojí v pruhovaném vězeňském pyžamu v nezáviděníhodné situaci podváděného manžela, a přece musí otevřít, aby neprobudila malého Bertíka a nezburcovala paní Hamáčkovou a celý dům.

Otočí klíčem a otevře, jejich pohledy se střetnou a zaklesnou do sebe jako dva nabroušené kordy. Vidí jí ve tváři tolik nenávisti, až se zalekne, zároveň mu ale hněv pohne rukou, která prudce vystřelí a vytne Natálii mohutnou facku. Krve by se v obou nedořezal, když ona mu odpoví stejně a pokusí se ho uhodit, ale on vykryje ránu rukou, chytne ji za paži a začne jí surově kroutit.

„Ty hajzle, pusť mě, pusť mě, já tě nenávidím, nenávidím tě, táhni si za tou svou hopsandou!“ ječí a najednou do předsíně vběhne rozespalý Bertík, natahuje moldánky, je k smrti vyděšený a Martin pustí Natálii a neví, co si má počít, tak uteče, zbaběle prchne do své pracovny, začne se chvatně oblékat a chce opustit okamžitě tenhle byt, ve kterém se dějí strašné věci, a kdyby zůstal jen vteřinu, zbláznil by se z nich, v předsíni ale plačící Natálie utěšuje fňukajícího Bertíka a on se nedokáže kolem nich jen tak protáhnout a praštit dveřmi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž bez ženy není člověk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.