Aktovky a jiné hry

Soubor divadelních her autorů A.P Čechova, N.V. Gogola a I.S. Turgeněva

A. P. Čechov

Aktovky a jiné hry

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-012-3

Obsah

Nikolaj Vasiljevič Gogol - SPOR

Nikolaj Vasiljevič Gogol - ÚŘEDNÍKOVO RÁNO

Nikolaj Vasiljevič Gogol - SCÉNY ZE SPOLEČENSKÉHO ŽIVOTA

Nikolaj Vasiljevič Gogol - HRÁČI

Ivan Sergejevič Turgeněv - VENKOVANKA

Ivan Sergejevič Turgeněv - VEČER V SORRENTU

Anton Pavlovič Čechov - LABUTÍ PÍSEŇ

Anton Pavlovič Čechov - NÁMLUVY

Anton Pavlovič Čechov - SVATBA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Nikolaj Vasiljevič Gogol

SPOR

OSOBY

PROLETOV

SLUHA

BURĎUKOV

Pracovna. Vrchní tajemník senátu PROLETOV sedí v křesle a škytá.

PROLETOV: Co je to? Že by škytavka? Včerejší oběd mi uvízl v krku. Tyhle hříbky a zeleninová polívka... Člověk jí čert ví co! (Škytne) Tu to máme!(Znovu škytne.) A žas! (Škytne.) A zas! Ještě jednou! (Škytne.) Tak to už máme čtyřikrát! (Škytne.) Aby to čert vzal! Mám ještě nahlídnout do Severní včely, co tam píšou? Už mě ta Včela omrzela. Připomíná starou pannu.(Čte a vykřikuje). Krachmanov dostal řád! Cože? Petruška Krachmanov? Když byl takhle malej (ukazuje), upíchl jsem ho do sboru jako kadeta. (Pokračuje ve čtení a náhle vykřikne a vykulí oči.) Cože? Co je zas tohle? Že by to byl náš Burďukov? Ano, je to on, Pavel Petrovič Burďukov!  Dostal vyznamenání…To je, co? Úplatkář, dvakrát ho soudili, jeho táta byl zloděj, okradl státní pokladnu... On sám je ten nejodpornější chlap pod sluncem. A všichni ho pokládají za poctivce... Pokrytec! Svatoušek... Kupříkladu povídá: „Buchtelevův případ není správně posouzen, senát nepronikl k podstatě věci…ʼʼ Co tomu říkáte? Zkrátka domákl se, neřád, že jsem shrábl dvacet tisíc, a tak ho mrzelo, že je neshrábl on! Sedí jako slepice na vejcích - když ne mně, tak ani tobě. Já tě znám... Jen si klidně balamuť lidi, přetvařuj se. Já o tobě slyšel pěkný věci. Vážně, člověku to přijde zrovna líto... Sotva nakoukne do novin, hned ho popadne smutek a obrací se mu žaludek, nic víc. Hej, Andreji!

SLUHA (vejde): Co ráčíte poroučet?

PROLETOV: Odnes ty noviny! Proč je sem nosíš, moulo? (Sluha odnáší noviny.)

Vida Burďukova! Takového bych bez pardonu poslal na Kamčatku. Přiznám se, s velikánským gustem bych mu provedl nějakej ten podraz, třeba hned, ale doposud jsem neměl příležitost. Co se dá dělat... Pánbůh se na nás rozhněval. Já bych tě takhle pohladil, hezky bych tě praštil přes pysky... Mimochodem pysky má jako ten vůl, mizera...

SLUHA (vejde): Je tu nějakej pan Burďukov.

PROLETOV: Cože!

SLUHA: Přijel nějakej pan Burďukov.

PROLETOV: Co to žvaníš za nesmysly?

SLUHA: Je to tak, prosím.

PROLETOV: Lžeš, pitomce! Proč by ke mně jezdil? Pavel Petrovič Burďukov?

SLUHA: Ne, tohle je jinej.

PROLETOV: A kdo je to teda?

SLUHA: Račte si ho osobně prohlídnout: je tady.

PROLETOV: Že prosím.

Vstoupí CHRISTOFOR PETROVIČ BURĎUKOV.

BURĎUKOV: Prosím za prominutí, že obtěžuju. Okolnosti i moje záležitosti mě přiměly opustit náš zapadákov. Přijel jsem požádat o pomoc, o přímluvu.

PROLETOV (stranou): To není on, a přece tu existuje jakási shoda... (Nahlas.) Co si ráčíte přát? Čím vám mohu být užitečný?

BURĎUKOV (pokrčí rameny): Soudní spor, proces.

PROLETOV: Spor? S kým?

BURĎUKOV: S vlastním bratrem.

PROLETOV: Nejdřív mi laskavě o sobě něco řekněte a pak vysvětlete svůj případ. Račte se posadit.

BURĎUKOV: Jmenuju se Burďukov, křestním jménem Christofor. Můj otec se jmenoval Petr. Soudím se s vlastním bratrem Pavlem Petrovičem Burďukovem.

PROLETOV: Cože?! Ne!

BURĎUKOV: Co na mě tak vejráte? Nebo si snad myslíte, že bych jen tak pro nic za nic opustil Tambov a vydal se sem poštovním vozem?

PROLETOV: Bůh vám žehnej za takový šlechetný skutek! Jestli dovolíte, nejdřív se seznámíme. Nic chytřejšího jste si nemohl vymyslet. Ať si někdo tvrdí, že neexistuje spravedlnost a velkodušnost... Tady stojí pokrevní příbuzný, vlastní krev a nelituje bratra! Vede proti němu proces! Smím vás obejmout?

BURĎUKOV: Dovolte, já sám vás obejmu za takovou ochotu.

(Objímají se.)

Když jsem vás uviděl poprvé, nevypadal jste, že máte všech pět pohromadě.

PROLETOV: Tu máš! Jak to tak?

BURĎUKOV: Namouduši. Dovolte malý dotaz: vaše nebožka maminka, když byla samodruhá, se nejspíš něčeho polekala, ne?

PROLETOV (stranou): Co to plácá za nesmysly?

BURĎUKOV: Z toho si nic nedělejte, to se stává náramně často. Kupříkladu náš přísedící u soudu má celou spodní polovinu obličeje jako beran. Jako by seříznutou a porostlou beraní srstí. Učiněnej beran. Zavinila to jistá bezvýznamná okolnost... Když ho nebožka matinka rodila, připletl se k oknu beran a čert mu napískal, aby zabečel.

PROLETOV: Nechme přísedícího i berana na pokoji. Velice mě těší, že vás poznávám.

BURĎUKOV: A mě zas těší, že jsem našel takovýho přímluvce. Když se na vás tak dívám, vidím, že mi někoho připomínáte. V našem střeleckém pluku sloužil poručík a ten vám byl podobnej jako vejce vejci. Byl to hroznej ochlasta! Řeknu vám, neminul den, aby neměl rozbitou hubu.

PROLETOV (stranou): Jak vidím, tenhle újezdní medvěd není zvyklý držet jazyk za zuby. Co na srdci, to na jazyku - i kdyby to byla sebevětší hovadina. (Nahlas.) Nemám příliš mnoho času, a proto přistupme, prosím, k věci.

BURĎUKOV: Dovolte, to se nedá klidně vypovědět. To je celá historie! Znal jste statkářku Žerebovou z usťužského újezdu? Dobrá, neznal jste ji. To je naše teta - tedy moje a té bestie, mého bratra. My dva jsme její přímí dědici - račte si všimnout, kam až to dospělo! A pak ještě naše sestra, provdaná za generála Povališčeva, ale o tu nejde, beztak dostala svoje. Tak tedy abyste ráčil vědět: ten podfukář, můj bratr, mohl by dělat satanášovi strejčka - k ní přijede a povídá: „Tetinko, už máte sedm křížků a chválabohu jste ještě na světě. Co byste se mořila s hospodářstvím? Já se o vás budu starat a budu vás živit.“ A pak - považte! Přestěhoval se do jejího domu a žil si tam a poroučel jako pán. Posloucháte mě?

PROLETOV: Poslouchám.

BURĎUKOV: Tak je to, ano. Najednou tetinka onemocněla, bůhví, co se jí stalo, možná že jí bratříček něco namíchal. Já se to po straně dozvěděl a zajel jsem tam. Všimněte si: přijdu tam a v síni mě uvítá ta bestie, totiž bratr, a rozplývá se v slzách. „Bratře,“ povídá, „do smrti budeme nešťastní. Naše dobrotitelka...“ „Copak, odevzdala snad duši pánubohu?“ „Ne, ale přišla její poslední hodinka.“ Vejdu dovnitř a vidím, tetička jako mátoha a jen očima pomrkává. Co dělat? Pláč nepomůže, nemám pravdu?

PROLETOV: Ovšem že nepomůže.

BURĎUKOV: Co naplat... Bůh si to nejspíš přál. Přistoupil jsem blíž. „Tetičko,“ povídám, „všichni jsme smrtelní, a když pánbůh nedopustí dnes, dopustí zítra - není lepší uvést do pořádku všechny svoje záležitosti?“ A ona... Vidím, že už nemůže pohnout jazykem, jenom ze sebe vypravila... „e... e... e…“ A ten zlolajník, můj bratr, stál vedle její postele a povídá: „Tetička tím chce říct, že už všechno zařídila.“ Jen si považte!

PROLETOV: Jak to, cožpak to sama prohlásila?

BURĎUKOV: Starýho kozla prohlásila! Zablekotala jenom: „e... e... e...“ Přistoupím ještě blíž. „A smím vědět, tetičko, jak jste to zařídila?“ ptám se. A ona zas: „e... e... e...“ Ta bestie znovu povídá: „Tetička tvrdí, že všechno najdeme v závěti.“ Slyšíte? Co jsem měl dělat? Už jsem neřekl ani slovo, mlčel jsem jako ryba.

PROLETOV: Dovolte, ale proč jste ho ihned neobvinil ze lži?

BURĎUKOV: Co jsem měl dělat? (Rozhodí rukama.) Začal se zapřísahat, že skutečně tohle všecko řekla. A já jsem uvěřil.

PROLETOV: A rozpečetili jste závět?

BURĎUKOV: Rozpečetili.

PROLETOV: No a?

BURĎUKOV: Když jsme splnili křesťanskou povinnost, všecko, jak má být, povídám: „Neměla by se přečíst tetiččina poslední vůle?“ Bratr ze sebe nevypravil ani slovo - tvářil se, že trpí, předstíral zoufalství na odiv lidem. „Prosím,“ povídá, „tady ji máte a přečtěte ji sami.“ Shromáždili se svědci a četla se poslední vůle. A co byste řekl, že tam stálo? „Mému synovci, Pavlu Petroviči Burďukovovi mladšímu“ - poslouchejte! - „odměnou za jeho synovskou péči a stálou pomoc až do mé smrti“ - všimněte si! - „odkazuji rodový, poctivě nabytý statek v usťužském újezdu…“ Slyšíte, kam to vedlo? „a dále pět set duší, podléhajících zdanění, polnosti a tak dále.“ Dovedete si to představit? „Mé neteři, Marii Povališčevové, dceři Petra, rozené Burďukovové, odkazuji příslušnou vesnici sestávající ze sta duší. Svému synovci...“ všimněte si, to je vrchol - „Christoforovi, synu Petra Burďukova, odkazuji na památku“ - chacha! „tři sametové sukně a všecko haraburdí, co je v komoře, a sice: dva prachové polštáře, porcelánové nádobí, prostěradla, čepce...“ A ještě čert ví jaké hadry... Co tomu říkáte? Ptám se vás: nač potřebuju sametový sukně?

PROLETOV: Podfukář jeden! Uctivě děkuju!

BURĎUKOV: Podfukář? Prosím, souhlasím! Ale ptám se vás: nač potřebuju sametový sukně? Co si s nima počnu? To abych si je navlík na hlavu!

PROLETOV: A svědkové se podepsali?

BURĎUKOV: Jak by ne. Sezval si tam všešelijakou verbež.

PROLETOV: A nebožka se vlastní rukou podepsala?

BURĎUKOV: V tom je ten háček... Podepsala se, ale čert ví jak!

PROLETOV: Jak to?

BURĎUKOV: Jmenovala se Jevdokije, ale podpis je natolik nečitelný, že se nedá rozluštit.

PROLETOV: Jak to?

BURĎUKOV: Čert aby se v tom vyznal! Měla napsat: Jevdokije, a místo toho napsala: Jen to pije.

PROLETOV: Neříkejte!

BURĎUKOV: Abyste věděl, on je schopen všeho. „A mému synovci Christoforovi, synu Petra, tři sametový sukně!“

PROLETOV (stranou): Musím uznat, že Péťa Burďukov je pašák! Nikdy mě nenapadlo, že to takhle šikovně narafičí.

BURĎUKOV (mává rukama): Jen to pije! Co to má znamenat? Vždyť to není žádné jméno!

PROLETOV: Co hodláte dělat?

BURĎUKOV: Už jsem podal žádost o zrušení závěti vzhledem k tomu, že podpis je falešný. Ať nelže: nebožka se jmenovala Jevdokije a ne Jen to pije.

PROLETOV: Dobrá. Jestli dovolíte, já osobně se toho ujmu. A to neprodleně. Napíšu lístek jednomu známému tajemníkovi a vy mi zatím opatřete kopii té vaší závěti!

BURĎUKOV: Jsem vám nesmírně vděčen. (Popadne čepici.) Kterými dveřmi se dostanu ven - tudy nebo tudy?

PROLETOV: Račte tudy.

BURĎUKOV: Ptám se proto, že ještě musím vykonat potřebu. Na shledanou, velevážený. Jak že se jmenujete? Pořád to zapomínám!

PROLETOV: Alexandr IVANOVIČ

BURĎUKOV: Alexandr Ivanovič... Prolďukovskij je taky Alexandr Ivanovič. Neznáte ho náhodou?

PROLETOV: Neznám.

BURĎUKOV: Bydlí pět verst od mé vesnice. Buďte sbohem!

PROLETOV: Sbohem, velevážený, poroučím se!

(Burďukov odejde. Později vstoupí Sluha.)

Nečekaný dar! Prostě pánbůh mi ho poslal do cesty! Je to zvláštní, ale člověka to tady uvnitř hřeje asi tak, jako by mu žena porodila prvního syna, nebo jako by ho ministr přede všemi úředníky políbil! Namouduši! Je v tom něco magnetického! Hej, Andreji! Běž k mému tajemníkovi a požádej ho, aby sem okamžitě přišel. Slyšíš? Počkej: tumáš, kup si vodku a ožer se jako kůň - dneska ti to dovolím. A tuhle kup synovi perník. Řekni tajemníkovi, aby přišel okamžitě, jde o neodkladnou záležitost! Konečně i v naší ulici bude svátek! Jen počkej, teď začnu hrát já a uvidím, jak budeš tancovat! A až dám dohromady celý orchestr z těch, co sedí v senátu, budeš tancovat, až se utancuješ k smrti!

Opona

Nikolaj Vasiljevič Gogol

ÚŘEDNÍKOVO RÁNO

1836

OSOBY

IVAN PETROVIČ, úředník

PRVNÍ SLUHA

DRUHÝ SLUHA

ALEXANDR IVANOVIČ, úředník

KATEŘINA ALEXANDROVNA, žena Ivana Petroviče

ŠNEJDER, podřízený Ivana Petroviče

Pracovna; několik knihoven; na stole rozházené papíry. Úředník IVAN PETROVIČ vyjde v županu, protáhne se a pak zazvoní. Z předsíně zaslechne: „Hned.“ Ivan Petrovič zazvoní podruhé a stejný hlas odpoví: „Hned.“ Ivan Petrovič netrpělivě zazvoní potřetí: vejde SLUHA.

IVAN PETROVIČ: Jsi snad hluchý či co?

SLUHA: Nejsem, prosím.

IVAN PETROVIČ: Co že ses neráčil objevit, když zvoním potřetí?

SLUHA: Jak poroučíte: nemohl jsem všeho nechat. Čistil jsem boty, prosím.

IVAN PETROVIČ: A co dělal Ivan?

SLUHA: Ivan zametal pokoj a pak šel do konírny.

IVAN PETROVIČ: Přines mi Zuzinku.

(Sluha přináší fenku.)

Zuzi! Zuzi! Ukaž, přivážu ti papírek. (Přivážejí na ocas papírek.)

Vběhne DRUHÝ SLUHA.

DRUHÝ SLUHA: Alexandr Ivanovič přijel!

IVAN PETROVIČ: Že prosím. (Spěšně pustí fenku a otevře sbírku zákonů.)

Vstoupí ALEXANDR IVANOVIČ, rovněž úředník.

ALEXANDR IVANOVIČ: Dobré jitro, Ivane Petroviči.

IVAN PETROVIČ: Zdravíčko slouží, Alexandře Ivanoviči?

ALEXANDR IVANOVIČ: Mnohokrát děkuji. Neruším?

IVAN PETROVIČ: Vůbec ne. To víte, jsem pořád v jednom kole. Tak co, v kolik hodin jste přijel domů?

ALEXANDR IVANOVIČ:

Po šesté. Když jsem vyjel z Důstojnické, zeptal jsem se strážníka: „Nevíš, kamaráde, kolik je hodin?“ „Už odbilo šest,“ povídá. A tak jsem zjistil, kolik vlastně je.

IVAN PETROVIČ: Považte, já jsem odcházel skoro ve stejnou dobu. Tak co, jaký byl whist, hehehe?

ALEXANDR IVANOVIČ: Přiznávám, dokonce se mi o něm zdálo, hehehe.

IVAN PETROVIČ: Hehehe... Koukám jako blázen, že vynáší krále. Já sám jsem měl obsazenou křížovou dámu a dávno jsem si všiml, že Lukjan Fedosejevič už nemá barvu.

ALEXANDR IVANOVIČ: Nejdéle se protáhla osmá partie.

IVAN PETROVIČ: Ano, ano. (Po chvíli.) Mrkám na Lukjana Fedosejeviče, aby vynesl trumf, a nic. Stačilo vynést a můj spodek by udělal štych.

ALEXANDR IVANOVIČ: Dovolte, vážený, ale neudělal.

IVAN PETROVIČ: Udělal.

ALEXANDR IVANOVIČ: Neudělal, ten by na to nestačil.

IVAN PETROVIČ: A co piková sedma, kterou měl Lukjan Fedosejevič? Cožpak už jste zapomněl?

ALEXANDR IVANOVIČ: On že měl sedmu? Nevzpomínám si.

IVAN PETROVIČ: Ovšem, měl dvoje piky: čtyřku, kterou nepřebil dámu, a sedmu.

ALEXANDR IVANOVIČ: Ne, dovolte, příteli. Mohl mít nanejvýš jednu.

IVAN PETROVIČ: Můj bože, komu to říkáte! Měl dvě karty. Vzpomínám si, jako by to bylo teď: čtyřku a sedmičku.

ALEXANDR IVANOVIČ: Čtyřku měl, ale sedmičku ne. Jinak by ji vynesl, no uznejte.

IVAN PETROVIČ: Na mou duši, věřte mi!

ALEXANDR IVANOVIČ: Ne, to je vyloučeno.

IVAN PETROVIČ: Dovolte…Víte co? Nejlíp uděláme, když zítra zajdeme k Lukjanu Fedosejeviči. Souhlasíte?

ALEXANDR IVANOVIČ: Platí.

IVAN PETROVIČ: A zeptáme se ho osobně, jestli měl pikovou sedmu...

ALEXANDR IVANOVIČ: Prosím, nemám námitek. Mimochodem, kdybych to měl posoudit... Stejně je divné, že Lukjan Fedosejevič tak špatně hraje. Nedá se přece tvrdit, že by neměl tuhle. (Ukáže si na čelo.) Je to nóbl člověk a umí se chovat...

IVAN PETROVIČ: A dodejte, zkušený! Takových lidí, upřímně řečeno, je u nás pomálu. Byl jste u Jeho Excelence?

ALEXANDR IVANOVIČ: Byl. Zrovna jdu od ní. Dnes po ránu bylo kapánek chladno. Jak, doufám, víte, nosívám obvykle kožešinovou kazajku. Je daleko lepší než flanelová a přitom se člověk tolik nezpotí. Ale tentokrát jsem si dal přinést kožich. Přijedu k Jeho Excelenci a ta ještě spala. Ale nakonec jsem se dočkal. Mluvilo se o tom i onom...

IVAN PETROVIČ: A o mně nebyla zmínka?

ALEXANDR IVANOVIČ: Jak by ne, mluvilo se o vás. Byl to náramně zajímavý rozhovor.

IVAN PETROVIČ (oživeně): Povídejte, prosím...

ALEXANDR IVANOVIČ: Jestli dovolíte, začnu popořádku. Bylo to náramně zajímavé. Jeho Excelence se mimo jiné ptala, kam chodívám, že mě tak dávno neviděla, a dala si vyprávět o včerejším večírku, a kdo všecko tam byl. Povídám: „Byl tam Pavel Borščov a Ilja Bubnicyn.“ Jeho Excelence po každém slově pronesla: „Hm!“ A ještě tam byl někdo, koho Vaše Excelence ráčí dobře znát... pokračuju.

IVAN PETROVIČ: Kdo?

ALEXANDR IVANOVIČ Dovolte... co byste myslel, že na to Jeho Excelence odpověděla?

IVAN PETROVIČ: Nemám tušení.

ALEXANDR IVANOVIČ: Řekla: „Kdo by to mohl být?“ „Ivan Barsukov,“ povídám. „Hmm!“ prohlásila Jeho Excelence, „to je úředník a...“ (Pohlédne ke stropu.) Máte to tu hezky vymalované! To je na váš účet nebo na státní?

IVAN PETROVIČ: Ne, to je úřední byt.

ALEXANDR IVANOVIČ: Tuze pěkné! Tuhle košík, lyra, kolem suchary, bubínek... Jako pravé... jen to ohmatat...

IVAN PETROVIČ (netrpělivě): Tak co řekla Jeho Excelence?

ALEXANDR IVANOVIČ: Jé, já zapomněl. Jak to jenom řekla?

IVAN PETROVIČ: Jeho Excelence pronesla: „Hm! To je úředník a...“

ALEXANDR IVANOVIČ: Ano, ano... „To je úředník,“ řekla, „a slouží u mne.“ Dál už to nebylo tak zajímavé. Začalo se mluvit o obyčejných věcech.

IVAN PETROVIČ: A víc se o mně Jeho Excelence nezmínila?

ALEXANDR IVANOVIČ: Ne.

IVAN PETROVIČ (pro sebe): Prozatím to není mnoho. Panebože! Co by jí to udělalo, kdyby řekla: „Toho Barsukova vzhledem k jeho zásluhám navrhuji k udělení...“

ŠNEJDER nakoukne do dveří.

IVAN PETROVIČ: Jen pojďte dál! Nevadí, jen račte: nesete zprávu?

ŠNEJDER: Ne, jen něco k podpisu. Tady je připiš pro komoru a tady hlášení pro přednostu...

IVAN PETROVIČ (mezitím čte): „Panu přednostovi...“ Co to má znamenat? Máte tady nestejně velké mezery po stranách. Jak to tak? Víte vy, že za tohle vás můžu dát zavřít? (Upře na něho zpytavý pohled.)

ŠNEJDER: Říkal jsem to Ivanu Ivanoviči... Tvrdil, že ministr se na takovou maličkost ani nepodívá.

IVAN PETROVIČ: Maličkost, maličkost! Ivanu Ivanoviči se to mluví. Já osobně si taky myslím, že ministr se na to ani nepodívá. Ale co když si zrovna vzpomene?

ŠNEJDER: Mohu to přepsat, jenomže to nestihneme včas. Sám jste ráčil podotknout, že ministr se na to ani nepodívá.

IVAN PETROVIČ: To všecko je pravda. Úplně s vámi souhlasím. Nebude se zabývat podobnými hloupostmi. Ale co když si zamane a řekne si: „Podívám se, jak velké jsou tady mezery?“

ŠNEJDER: Když myslíte, já to hned přepíšu.

IVAN PETROVIČ; Myslím, myslím... Já vám to tady vysvětluju, protože jste studoval na univerzitě. S jiným bych neztratil ani slovo.

ŠNEJDER: Dovolil jsem si to jen proto, že pan ministr prý...

IVAN PETROVIČ: Počkat... Máte naprostou pravdu: nehodlám se s vámi přít. Ministr se na to ani nepodívá a dokonce si na to ani nevzpomene. Ale co kdyby? Co pak?

ŠNEJDER: Dobrá, já to přepíšu. (Odejde.)

IVAN PETROVIČ (pokrčí rameny, obrací se k Alexandru Ivanoviči): Zelené mládí... Je to slušný mladík, nedávno vystudoval univerzitu, ale kouska filipa nemá... Nedovedete si představit, vážený, jaké úsilí jsem musel vynaložit, abych všecko uvedl do pořádku. Kdybyste viděl, v jakém stavu jsem převzal odbor! Považte, ani jeden úředník neuměl pořádně napsat jediné písmeno. Koukám, jak jeden píše na jeden řádek -e- a na druhý -xelenci. Jiný na řádek excel- a na druhý -enci. Zkrátka, hrůza! Hotová spoušť! A dnes se podívejte na naše listiny: radost pohledět! Potěšení pro oko i pro ducha. Ve všem je pořádek!

ALEXANDR IVANOVIČ: Abych tak řekl, to místo vás stálo hodně krve a potu...

IVAN PETROVIČ: Správně. To jste řekl moc dobře. Co naplat, už mám takovou povahu. Kde bych už dnes byl, kdybych se staral jen o sebe! Neměl bych si kam věšet všecky ty řády... Ale co dělat, nedovedu to! Proč ne, naznačit nebo udělat nějakou tu narážku, prosím, ale o něco přímo požádat, říct to na rovinu... ne, na to já nejsem. Jiní získávají pro sebe další a další výhody. Ale já už mám takovou povahu: dokážu se snížit ke všemu, ale k podlosti nikdy! (S povzdechem.) Toužím po jednom: po nějakém tom vyznamenání. Ne že by mi na něm tolik záleželo, ale rád bych, aby ostatní viděli, jak si mě nadřízení váží. A proto vás prosím, drahý příteli: příležitostně, mezi řečí, připomeňte Jeho Excelenci, že Barsukov má v odboru takový pořádek, jaký se málokde najde, nebo tak nějak.

ALEXANDR IVANOVIČ: S radostí, jen co se naskytne příležitost...

Vstoupí KATEŘINA ALEXANDROVNA, žena Ivana Petroviče.

KATEŘINA ALEXANDROVNA (při pohledu na Alexandra Ivanoviče): Á, Alexandr Ivanovič! Božínku, jak dlouho jsme se neviděli! Vy jste na mě úplně zapomněl... Jak se daří Natálii Filipovně?

ALEXANDR IVANOVIČ: Chválabohu, díky za zeptání. Mimochodem, před týdnem málem onemocněla.

KATEŘINA ALEXANDROVNA: Copak, copak?

ALEXANDR IVANOVIČ: Ale, píchalo ji tuhle pod lopatkou a cítila přitom strašnou úzkost. Doktor jí předepsal projímadlo a heřmánkový a čpavkový obklad.

KATEŘINA ALEXANDROVNA: Měli jste zkusit nějaký homeopatický prostředek.

IVAN PETROVIČ: Vážně, člověk žasne, kam až vede osvěta. Například mluvíš o homeopatii. Nedávno jsem byl na jednom představení. A co byste řekli? Kluk, asi takhle veliký (ukazuje), nejvýš tříletý, a měli jste vidět, jak rejdil na takhle tenoučkém lanu! Namouduši, člověk ani nedýchal!

ALEXANDR IVANOVIČ: Melasová zpívá úžasně.

IVAN PETROVIČ (významně): Melasová? Ano, tak procítěně.

ALEXANDR IVANOVIČ: Báječně!

IVAN PETROVIČ: Všiml jste si, jak lehce vezme třeba tohle? (Naznačuje posuňkem.)

ALEXANDR IVANOVIČ: Ano, je báječná. Ale už jsou skoro dvě.

IVAN PETROVIČ: Kampak, kampak, příteli?

ALEXANDR IVANOVIČ: Musím už jít. Ještě musím před obědem navštívit tři místa.

IVAN PETROVIČ: Tak tedy na shledanou! Kdy se uvidíme? Málem bych zapomněl: sejdeme se zítra u Lukjana Fedosejeviče?

ALEXANDR IVANOVIČ: Určitě. (Odporoučí se.)

KATEŘINA ALEXANDROVNA: Na shledanou, Alexandře Ivanoviči!

ALEXANDR IVANOVIČ (si obléká kožich v předsíni): Takovéhle lidi nesnáším. Nic nedělá, jenom tloustne, a tváří se, že je takový a makový, co všecko udělal a co zlepšil. Hleďme, co by nechtěl! Rád by shrábl nějaký ten řád. A on ho shrábne, prevít jeden. Takoví mívají štěstí! A já? Jsem o pět let služebně starší než on a dodnes mě nenavrhli. Odpornej ksicht! A jak se rozplýval! Ne, jemu prý na tom nezáleží, jen aby nadřízení dokázali, jak si ho váží. A ještě mě žádá o přímluvu! To kápl na pravého! Na to se ještě podíváme. Já tě tak osolím, že žádný řád nedostaneš... Ne a ne... (Několikrát přesvědčivě udeří pěstí do dlaně a odchází.)

Opona

Nikolaj Vasiljevič Gogol

SCÉNY ZE SPOLEČENSKÉHO ŽIVOTA

1842

OSOBY

MARJA ALEXANDROVNA

MICHAIL ANDREJEVIČ, její syn

SOBAČKIN

SLUHA

Pokoj v domě Marji Alexandrovny.

MARJA ALEXANDROVNA a její SYN.

MARJA ALEXANDROVNA: Poslyš, Míšo, už dávno jsem si chtěla s tebou promluvit: měl bys změnit místo.

MICHAIL ANDREJEVIČ: Proč ne, matinko? Třeba hned zítra.

MARJA ALEXANDROVNA: Měl by ses dát na vojnu.

MICHAIL ANDREJEVIČ (vytřeští oči): Na vojnu?

MARJA ALEXANDROVNA: Ovšem.

MICHAIL ANDREJEVIČ: Co vás to napadá, matinko?

MARJA ALEXANDROVNA: Co se tak divíš?

MICHAIL ANDREJEVIČ: Copak vy nevíte, že bych musel začínat od píky?

MARJA ALEXANDROVNA: No a co na tom? Sloužil bys rok jako poddůstojník a pak by tě povýšili na důstojníka. To už bych si vzala na starost.

MICHAIL ANDREJEVIČ: Co je na mě vojenskýho? Nemám na to ani figuru. Vážně, matinko, vy jste mě ale překvapila! Ani nevím, co si mám o tom myslet. Chválabohu, jsem trochu při těle, a kdybych si navlík poddůstojnickou uniformu s krátkými šosy, bude na mě hanba pohledět.

MARJA ALEXANDROVNA: Na tom není nic hrozného. Až tě povýší na poddůstojníka, budeš nosit uniformu s dlouhými faldy a ta zakryje tvou tloušťku. Nikdo nic nezpozoruje. Ostatně - to je-výhoda, že jsi trochu při těle: brzy tě povýší. Styděli by se mít v pluku tak tlustého praporčíka.

MICHAIL ANDREJEVIČ: Ale matinko, vždyť mi schází už jenom jeden rok a postoupím na úředníka osmé třídy. Už dva roky jsem úředník deváté třídy.

MARJA ALEXANDROVNA: Přestaň, prosím tě! Už jenom to slovo „úředník“ mě tahá za uši. Napadá mě přitom bůhvíco. Chci, aby můj syn sloužil v gardě. Dodneška nemůžu ani vidět mužskýho v civilu.

MICHAIL ANDREJEVIČ: Ale posuďte sama, matinko... a dobře si mě prohlídněte. Už ve škole mi přezdívali „Křečku“. Voják musí umět jezdit na koni, musí mít zvučný hlas, bohatýrskou figuru a vosí pas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aktovky a jiné hry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.