Emilio Salgari

(21. srpna 1862 Verona – 25. dubna 1911 Turín)

Populární italský spisovatel dobrodružných románů. Po neúspěšném pokusu stát se námořním důstojníkem, obrátil Emilio Salgari svou pozornost k literární činnosti. Napsal více než dvě stovky dobrodružných příběhů odehrávajících se v nejrůznějších exotických končinách s hrdiny z různých lidských ras a kultur. Stal se brzy tak slavným, že byl někdy nazýván italským Julesem Vernem, ačkoliv jeho knihy jsou dobrodružné a nezabývají se vědeckou fikcí.

Přestože měl Salgari milióny čtenářů po celém světě, nikdy nedosáhl takového finančního zajištění, jaké by si zasloužil. Vydavatelé, využívající Salgariho špatných obchodních schopností, nechávali spisovatele téměř v chudobě. Pronásledovaný věřiteli a rodinnou krizí, spáchal Salgari dne 25. dubna roku 1911 sebevraždu samurajským stylem.

Město malomocného krále

Děj knihy nás zavádí do exotického Siamu šedesátých let 19 století. Na dvoře siamského krále právě došlo k záhadné události: náhle uhynulo všech sedm posvátných bílých slonů, což podle víry zdejších obyvatel znamená pohromu pro celou zem. Generál Lakon-tay, který byl pověřen dohledem nad péčí o slony, je obviněn a upadá okamžitě v královu nemilost. Rozhodne se však svou nevinu prokázat a vypátrat pravou příčinu smrti posvátných slonů - věří, že zcela jistě nezemřeli přirozenou smrtí. V jeho snažení mu pomáhá mladý evropský lékař, který je zamilovaný do jeho dcery. Při svém pátrání zažijí všichni nesčetná dobrodružství, při nichž často jen taktak vyváznou životem. Zda a jak se jim podaří vypátrat pravou příčinu a viníky neštěstí, to se milovníci dobrodružné četby mohou dozvědět při čtení Salgariho románu.

Emilio Salgari

Město malomocného krále

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Henzl – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-013-0

Obsah

Město malomocného krále

1. Smrt bílého slona

2. Siamský král

3. Len-Pra

4. Bílý doktor

5. Králův kat

6. Královo rozhodnutí

7. Špeh

8. Léčka

9. Řeka

10. Loď mrtvých

11. Krokodýlí farma

12. Lov slonů

13. Smějící se opice

14. Želví zápas

15. Ztracená loď

16. Kormidelník

17. Tajemný dvorec

18. Kopomova léčka

19. Přepadení doktora Galena

20. Opice, která neublíží

21. Tygři a opice

22. Stříbrná jehla

23. Orkán

24. Levhart

25. Hlas falešného tukana

26. Souboj nad propastí

27. Zajetí

28. Po stopě

29. V poslední chvíli

30. Před branami města malomocného krále

31. Zaživa pohřbeni

32. Feng

33. Puramova smrt

Epilog

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

1
Smrt bílého slona

Síní, jejíž klenba spočívala na dvaceti pestře pomalovaných sloupech, zazněl úder stříbrného gongu. Lakon-tay, jeden z nejvyšších úředníků na dvoře siamského krále, jehož hlavní starostí bylo starat se o posvátné bílé slony, šen-mengy, sebou neklidně trhl. Po zádech mu přeběhl mráz a na snědém čele se mu objevily krůpěje potu. Chvíli sebou nemohl pohnout, pak se těžce zvedl z bleděmodré, zlatem vyšívané podušky a kráčel ke dveřím z týkového dřeva. Snažil se uklidnit, znovu a znovu si opakoval, že se nemá čeho bát, svědomí má přece čisté.

Když došel ke dveřím, zastavil se; musí se soustředit, než otevře, umiňoval si, za žádnou cenu nedá na sobě znát strach. Pomalu odhrnul závěs ze žlutého hedvábí s velkými světle modrými květy a otevřel dveře.

„Co mi přinášíš, Fengu?“ zeptal se mladého, černookého, asi pětadvacetiletého muže se špičatým nosem a vysedlými lícními kostmi, který se objevil mezi dveřmi.

„Špatné zprávy, pane,“ odpověděl bez váhání mladík a hluboce se uklonil.

Podle dlouhého pláště z bílého hedvábí se širokými rukávy bylo na první pohled vidět, že je to mahatlek, dvorní páže. „Poslední bílý slon, šen-meng, umírá,“ dodal tišeji.

Lakon-tay si oběma rukama zakryl tvář. Chvíli stál uprostřed síně, do níž barevnými skly velikých oken vnikaly poslední paprsky končícího dne, strnulý, jako by v něm života nebylo. Pak se dlouze zadíval na Fenga a tiše, hlasem plným zoufalství řekl: „Jak se to jen mohlo stát?“

„Šen-meng přestal jíst. Dokonce i rýžové koláčky, které pro něho připravily královské princezny, odmítl, a když mu je hlídač chtěl mermomocí vnutit, rozzuřil se tak, že ho chobotem na místě zabil.“

„Co dělá teď šen-meng?“

„Klesl na kolena a těžce oddechuje.“

„Jak vypadají jeho oči?“

„Jsou vpadlé. Bílý slon pláče.“

„Ví už král o tom, co se stalo?“

„Nikdo neměl odvahu mu to říct.“

„Zbabělci,“ Lakon-tay se pln pohrdání zamračil.

„Kdekdo říká, že bys to měl udělat ty, pane, je to prý tvá povinnost, když máš na starosti posvátné slony.“

Lakon-tay udělal bezmocný posunek. Uvědomoval si, že jen on ponese následky za smrt posledního posvátného slona, ať ji zavinil kdokoliv.

„Nezdá se ti, Fengu, že to není náhoda, když během jediného měsíce zahyne sedm bílých slonů?“ Lakon-tay se díval mladému muži do očí.

„Proč se na to ptáš, pane, právě mne?“ zeptal se nechápavě Feng.

„Nevykrucuj se a mluv!“ Lakon-tay zvýšil hlas a prudce uchopil mladíka za paži, až ten bolestí vykřikl.

„Nevěřím, že by se někdo odvážil vztáhnout ruku na posvátná zvířata, v jejichž těle je ukryta duše Sommona-Kodoma.“

„A já zas věřím, že takový darebák existuje. A také tuším, kdo to je. Člověk, který mne chce zničit, se před ničím nezastaví, ten se nebojí ani boží pomsty.“ Lakon-tay se odmlčel, pak přistoupil k Fengovi a zeptal se: „Ty přece spíš v paláci bílých slonů, nepozoroval jsi nikdy nic podezřelého?“

„Nikdy, přísahám, pane,“ odpověděl bez rozmýšlení mladík.

„Nemohl se někdo nepozorovaně v noci dostat do paláce?“

Feng pokrčil rameny. „Já jsem nikoho neviděl,“ řekl.

„Ochutnával jsi pokrmy určené posvátným slonům?“

Feng přikývl.

„Nevěřím, že sloni zahynuli přirozenou smrtí,“ zamumlal Lakon-tay. „Někdo je zabil,“ řekl hlasitěji.

„Zabil?“ zapochyboval Feng. „Tebe, pane, mají lidé rádi, ty přece nemáš nepřátele. Kdo by měl zájem na tom, aby nejstatečnější siamský generál, vítěz nad Barmou, nad Kambodžou...“

„V této chvíli nevím, kdo zabil posvátné slony, ale jestli zůstanu naživu, jednoho dne to budu vědět.“ Lakon-tay zaťal pěsti. „Naživu, naživu,“ opakoval, že ho skoro slyšet nebylo. „Obávám se, že smrt posledního posvátného slona bude znamenat také mou smrt, možná i smrt mé dcery.“

„Smrt tvé dcery?“ zděšeně opakoval Feng.

Ozvalo se bolestné zasténání.

„Posvátný slon dokonává,“ řekl Lakon-tay smutně, a aniž si dál všímal Fenga, vyšel na schodiště vedoucí ke královským zahradám, uprostřed nichž stál palác posvátných slonů.

Kráčel rychle, a když prošel stromořadím banánovníků, octl se na rozlehlém prostranství, kde stál dřevěný palác s mnoha pozlacenými věžičkami.

Uvnitř paláce se to hemžilo buddhistickými mnichy, talaipony, s oholenými hlavami a bosýma nohama, zahalenými do tří kusů žluté bavlněné látky. Žlutá barva byla barva siamských králů. Několik mnichů postávalo u vchodů do paláce a tiše rozmlouvalo. Byli zde také oyové a okprové, siamští šlechtici, kteří jako odznak své hodnosti drželi v ruce zlaté krabice s betelem. Na hlavách měli kuželovité čepice ozdobené zlatým kruhem.

Zvláštní skupinu tvořili kangmajové, královi poradci, a mandaríni opásaní širokými hedvábnými stuhami vroubenými zlatým a stříbrným vyšíváním.

Všichni se tvářili smutně a ustaraně.

Jakmile se objevil Lakon-tay, ztichli a jejich zraky se upřely na králova ministra. Ale Lakon-tay jako by nikoho z nich neviděl, beze slova pospíchal k posvátnému slonovi, který se chystal na dlouhou cestu do nirapanu, do místa věčného odpočinku.

V síni, jejíž stěny byly z bílého mramoru, na perském koberci ležel šen-meng, posvátný bílý slon. Byl skoro čtyři metry vysoký, kly měl dlouhé a na bělavě vrásčité šupinaté kůži bylo vidět našedivělé skvrny. Na dlouhých klech se skvěly prsteny z ryzího zlata s rubíny a smaragdy, mezi očima měl připevněn půlměsíc, rovněž z ryzího zlata, osázený diamanty a perlami, v uších se mu blyštěly náušnice a také v nich byly zasazeny drahé kameny. Na hřbetě měl slon hedvábné sedlo protkané zlatem, v němž byly zasazeny safíry, rubíny, smaragdy a diamanty. U nohou posvátného slona ležel vyřezávaný bodec s křišťálovou rukojetí a se zlatým hrotem, kterým pobízíval mahaut, poháněč slona, posvátné zvíře k rychlejší chůzi nebo k běhu.

Pohled na bílého slona byl smutný. Zvíře leželo bezvládně, hlavu opřenu o jednu tlapu, chobot na zemi natažený, jako by mu byl příliš těžký. Z očí těžce oddychujícího slona kanuly velké slzy, chvěl se na celém těle, těžce a nepravidelně dýchal. Z těla se mu odloupávaly šupiny a mahautové a dvořané je s pobožnou úctou sbírali a ukládali do zlaté krabice.

Slon občas namáhavě zvedl hlavu, vydal ze sebe bolestný sten a pak začal zuřivě mlátit kolem sebe chobotem.

Lakon-tay, doprovázený mahautem, kterého slon dosud jakžtakž snášel, se přiblížil k posvátnému zvířeti. Zvíře však tentokrát výhružně zvedlo chobot připraveno udeřit. Královský úředník zbledl přesvědčen, že posvátné zvíře jej pokládá za původce svého utrpení.

„To je konec, viď?“ Lakon-tay se tázavě podíval na mahauta.

Poháněč mlčky přikývl.

„Zjistil někdo, co mu vlastně je?“

„Před necelou půlhodinou tu byl lékař, nejlepší lékař ve městě, ale ani on neví, co chybí bílému slonovi. Řekl jenom, že mu už není pomoci.“ Mahaut mluvil tiše, skoro šeptal, bál se, že ho uslyší ještě někdo jiný než Lakon-tay.

„Ještě pořád tolik pije?“ vyptával se Lakon-tay.

„Pořád. Jako by mu celé útroby hořely.“

„To už je sedmý,“ řekl Lakon-tay pro sebe. „Ani nechci pomyslet, co se stane, až šen-meng vydechne naposled.“

„Nejhorší na tom je,“ poznamenal mahaut, „že se lovci vrátili od Nonhangského jezera s prázdnýma rukama. Ani jediného bílého slona nenašli...“

Proč nás stíhá takové neštěstí? Čím jsme urazili Sommona-Kodoma?“ zaúpěl Lakon-tay. Pak najednou, jako by ho něco napadlo, řekl pomalu: „Možná že Sommon-Kodom nemá se smrtí bílých slonů nic společného. Čím dál tím víc jsem přesvědčen, že je to ničemné dílo lidské ruky.“

Mahaut strnul úžasem, pak se roztřásl na celém těle. „Co-co-co to říkáš, pane?“ zakoktal.

„To, co si myslím; ani jedno ze sedmi posvátných zvířat nezemřelo přirozenou smrtí,“ odpověděl Lakon-tay pevně;

„Možná že barmský král, který nám posvátné slony tolik záviděl, je dal svými talaipony uhranout…,“ poháněčovy oči prosily, aby Lakon-tay jeho podezření potvrdil.

Ale dříve, než se dočkal odpovědi, ozval se strašlivý řev. Bílý slon se zuřivě oháněl chobotem, třásl se na celém těle a nakonec se namáhavě pokusil povstat. Lidé, kteří stáli kolem, začali prchat. Slon však už nikomu neublížil, ještě jednou bolestně zaúpěl a pak se zhroutil.

„Je mrtev,“ vydechl ustrašeně mahaut. „Pane, teď ti už nezbývá než oznámit králi, jaké neštěstí potkalo jeho dům a celé království,“ řekl a také on se ztratil v davu, který se hnal k východu z paláce bílých slonů.

2
Siamský král

Těžko vědět, zda generál Lakon-tay věřil pověstem o posvátných slonech. Roku 1865, kdy náš příběh začíná, bylo v celém vzdělaném světě známo, že bílí slonové jsou nemocná zvířata, že je to druh albínů, před nimiž jejich ostatní, normálně zabarvení, šedí druhové utíkají jako před malomocnými. Ať tomu bylo jakkoliv, v tehdejším Siamu a v Barmě lidé věřili staré indické legendě, podle níž Párvatí, snoubenka boha Šivy, uhnětla z bělostných šupinek, jež se jí po každé koupeli odlepovaly z těla, tělíčko dítěte a vdechla mu život. Když se však její snoubenec, bůh Šiva, vrátil po roce z války, nechtěl uvěřit vyprávění své snoubenky a jediným mávnutím meče uťal dítěti hlavu. Když se ale nešťastné dívce po dlouhém vysvětlování přece jenom podařilo Šivu přesvědčit, rozhněvaný bůh uťal hlavu slonovi, na němž se vrátil z války, a nasadil ji na tělíčko zabitého dítěte. A tehdy se stal ten zázrak: sloní hlava srostla s oživlým dětským tělem a od té doby byl slon pro svou sílu, rozumnost a velikost pokládán za božstvo. Tato legenda se dostala z Indie do Siamu a Barmy a obyvatelé obou těch zemí ji přijali jako součást svého náboženského přesvědčení - jenže s malou, ale podstatnou změnou: neuctívali jako posvátné obyčejné slony, ale slony bílé. Siamci byli přesvědčeni, že v bílém slonu je vtělen bůh Sommon-Kodom, obyvatelé Barmy zase věřili, že se do zvířete vtělil bůh Gautam.

To je tedy vysvětlení, proč smrt posledního bílého slona, šen-menga, způsobila na dvoře siamského krále takový rozruch a proč se Lakon-tay, jemuž král svěřil péči nad posvátnými slony, tolik obával hněvu svého panovníka.

Lakon-tay nebyl člověk zbabělý, nevěděl, co je to strach, vždyť se jako velitel siamských vojsk proslavil v mnoha bitvách s nepřáteli, kteří vtrhli do jeho rodné země. Teď ale, když vyšel z paláce posvátných slonů, byl velice stísněn. Nebál se o svůj osud, ať si král rozhodne, jak chce, říkal si, strachoval se o svou jedinou dceru Len-Pra. Sám měl svědomí čisté, o slony se staral, jak nejlépe dovedl, nikdo ho nemohl podezírat, že by si ponechal jediný tikal z daně, kterou siamský lid přispíval na výživu posvátných slonů a na péči o ně. Generál však znal svého krále. Věděl, že přísný panovník se nespokojí s potrestáním jeho, Lakon-taye, že mocnářův hněv stihne i Len.

S hlavou svěšenou prošel stromořadím vedoucím ke královskému paláci, obehnanému vysokou zdí, na vnitřní straně obloženou bílými mramorovými deskami.

Král přijímal cizí poselstva a vyslance v audienční síni, které se říkalo mahaprat. Zde také stála zlatá urna s prachem zesnulých vládců Siamu. Z této prostorné místnosti vedlo mramorové schodiště do jiného sálu, kde mezi obrovskými čínskými sochami stál drahokamy zdobený královský trůn a nad ním baldachýn. Zde přijímal král své šlechtice, ministry a vysoké hodnostáře.

A právě do tohoto sálu vstoupil po mramorových schodech Lakon-tay. Věděl, že nebude dlouho čekat, že se král co nevidět objeví.

Komorník v rouchu z rudého hedvábí se žlutými květy, sotva spatřil jednoho z nejvyšších dvořanů, pospíchal Lakon-tayovi vstříc.

„Kde je král?“ zeptal se generál.

„Ve svých komnatách, pane. Před chvílí skončila audience francouzského vyslance.“

„Řekni Jeho Veličenstvu, že prosím o okamžité přijetí. Jde o velmi důležitou záležitost.“

Komorník se zvědavě podíval na muže, který se dosud těšil největší králově přízni. „Stalo se něco?“ zeptal se tiše. „Chvěješ se, pane, na celém těle.“

„Strašné neštěstí. Hrozné,“ zašeptal zdrcený Lakon-tay.

„Šen-meng?“

Generál mlčky přikývl.

Komorník mimoděk ustoupil o krok, jako by se bál, že i jeho postihne králův hněv. Pak se uklonil a zmizel ve dveřích vedoucích do soukromých králových komnat.

Generál se bezmocně opřel o mramorový sloup. Vzpomněl si, jak se mu ještě včera lidé klaněli. Až se roznese zpráva o smrti posvátného slona, všichni se mu na hony vyhnou.

Uslyšel, jak se otevírají dveře, pak se odhrnul závěs. Na mramorových schodech stál král. Hněvivé oči nejmocnějšího muže říše se upřely na nešťastného Lakon-taye. Král měl stále ještě na sobě slavnostní roucho, v němž před chvílí přijal francouzského vyslance.

Generál věděl, že komorník už králi oznámil, že posvátný slon je mrtev, nečekal proto, až ho král osloví, a padl před panovníkem na kolena: „Jestliže se, můj králi, domníváš, že jsem vinen, usmrť mne,“ řekl pevným hlasem.

Král neodpověděl. Hněvivě si prohlížel nešťastného ministra. Pak vybuchl: „Darebáku! Ty ničemo jeden!“ křičel. „Věřil jsem ti jako nikomu, proto jsem ti svěřil posvátné slony. Pokládal jsem tě za nejschopnějšího pro tuto funkci a ty, ty darebáku, jsi nechal všechny slony pomřít!“

„Jestliže jsi, můj králi, přesvědčen, že jsem vinen, usmrť mne,“ opakoval nešťastný Lakon-tay, neodvažuje se pozvednout hlavu. „Přísahám při všem, co mi je nejdražší, jsem nevinen, mám čisté svědomí, staral jsem se o bílé slony, jak by se o ně nikdo jiný nestaral.“ Zmlkl, a poněvadž král mlčel, pokračoval: „Ten zločin jsem nespáchal já, spáchal ho člověk, který se nebojí ani trestu božího, ani hněvu svého krále. Člověk, který se skrývá ve tmě.“

Král byl generálovým nebojácným projevem překvapen, chvíli zaraženě mlčel, pak ale znovu vybuchl: „Snad si nemyslíš, že uvěřím téhle tvé hloupé bajce a že ujdeš spravedlivému trestu? Za to, co jsi udělal, draze zaplatíš!“

„Nebojím se smrti,“ klidně odpověděl králův ministr. „To jsem přece už tolikrát dokázal. Proč bych se jí měl bát právě teď, když mám život skoro za sebou?“

„Máš na někoho podezření?“ zeptal se král už o něco mírněji, zdálo se, že Lakon-tayova slova na něho zapůsobila.

„Zdravý rozum neuvěří, že všech sedm slonů zahynulo přirozenou smrtí,“ odpověděl vyhýbavě Lakon-tay.

„Mluv jasně! Na koho máš podezření? Chtěl bych vidět člověka, který se nebojí hněvu Sommona-Kodoma.“

„Možná že to nebyl nikdo z tvých poddaných, můj králi, třeba to byl někdo, kdo nevěří v našeho boha...“

„Cizinec?“

„Vždyť ty sám, můj králi, víš nejlépe, kolik lidí ti závidí, že tvou říši chrání Sommon-Kodom, kolik lidí ti závidí tvé bílé slony.“

Nebylo žádným tajemstvím, že barmský král by za jediného bílého slona dal pohádkovou částku, ale rozhněvaný Phra-Bard na to teď nechtěl myslet, nechtěl připustit, že někdo jiný než Lakon-tay zavinil smrt posvátných zvířat. Znovu se přehnal přes jeho tvář mrak hněvu. Začal křičet: „Nevěřím jedinému tvému slovu. Barmský král je buddhista jako já, ten by se za nic na světě neodvážil pohněvat si Sommona-Kodoma. Ten přece chrání i jeho říši. Žádný cizinec to neudělal! Jedině ty jsi vinen, že zahynuli posvátní sloni! Kdekdo to ví! Celý národ to ví! Zítra se dočkáš spravedlnosti!“

Král Phra-Bard neklidně přecházel síní, pak se náhle zastavil nad klečícím Lakon-tayem: „Za všechno, čím nás bůh potrestá, budeme moci poděkovat tobě, ty ničemo!“ křičel. „Za všechny pohromy, povodně, zemětřesení, které postihnou Siam, za to za všechno ti budeme moci poděkovat. Okamžitě zmiz, ať tě už nevidím! Vrať se domů a čekej na mé rozkazy!“

„Ušetři alespoň mou dceru,“ prosil rozechvělým hlasem Lakon-tay.

„Tvá dcera půjde do otroctví,“ rozhodl nemilosrdně král. Ledaže by...,“ odmlčel se a pak dodal mírněji, „ledaže by se ti podařilo přivést do Bangkoku alespoň jediného bílého slona.“

„Udělám všechno, život bych za to dal...,“ koktal Lakon-tay.

„Tvůj život nemá pro mne cenu jediného tikalu,“ přerušil ho král a zamířil ke dveřím vedoucím do soukromých panovníkových komnat.

„Ušetři mou dceru!“ zoufale prosil generál, ale král se ani neohlédl a prudce za sebou zavřel dveře.

Muž, který ještě před hodinou patřil mezi královy oblíbence, namáhavě vstal a mátožné se potácel k východu z paláce. Nepozastavil se ani nad tím, že si ho stráž, která mu, když před necelou půlhodinou vstupoval do královského sídla, vzdala čest, tentokrát ani nevšimla. Zítra bude celá říše vědět, že Lakon-tay, generál a slavný vojevůdce, upadl v královu nemilost.

Znovu prošel stromořadím a s hlavou svěšenou pomalu kráčel k paláci, z něhož před chvílí vyšel a kde odpočíval nehybný bílý posvátný slon, šen-meng.

U vchodu, nad nímž byl zavěšen stříbrný gong, čekal na generála Feng. „Jak to dopadlo? Co říkal král?“ zeptal se.

Lakon-tay neodpověděl. Sundal z hlavy klobouk, na němž byl odznak jeho vysokého úřadu - zlatý kruh, pak ze sebe strhal šaty ze žlutého hedvábí i dlouhý pás a roztrhal je na kusy.

„Co to děláš, pane?“ zděšeně se zeptal Feng.

„Teď už nejsem králův ministr, jsem míň než otrok. Ale nevzdám se! Fengu, opatři mi šaty, ve kterých by mne nikdo nepoznal,“ poručil.

„Pane!“ Feng se nehýbal, jako by nerozuměl, co chce jeho pán.

„Okamžitě poslechni!“ křičel Lakon-tay.

Feng němě přikývl. Zanedlouho se vrátil, plnou náruč kusů látek nejrůznější délky a barev, jaké si v těch časech Siamci ovíjeli kolem těla a nosili je jako oděv. Feng přinesl také několik klobouků, takže si Lakon-tay mohl vybrat.

Bývalý vysoký úředník na dvoře siamského krále, který tak náhle upadl v nemilost, si vybral brzo. Přes ramena si přehodil široký kus látky, ovinul si jím krk a zakryl obličej.

„Mám ti připravit nosítka, pane?“ zeptal se Feng s nepředstíranou zdvořilostí.

„Ne,“ stroze odmítl Lakon-tay. „A teď si pospěš do mého domu a počkej tam na mne. Mé dceři se ani slovem nesmíš zmínit, co se stalo.

Sestoupil po mramorových schodech, prošel dlouhou chodbou a postranními dveřmi vyšel z královského paláce na poloprázdnou ulici.

3
Len-Pra

V muži, který kráčel s hlavou skloněnou podél řeky Me-Nam, by sotva někdo poznal jednoho z donedávna nejmocnějších dvořanů siamského krále. Lakon-tay šel těžce, chvílemi zavrávoral, jako by byl opilý, snad ani nevěděl, kam jde.

Byl to člověk šťastný, bylo mu něco přes padesát let, byl to voják duší i tělem, a přece se dnes spíš podobal lidské trosce než muži zocelenému tvrdým vojenským životem.

Lakon-tay prožil zajímavý život; nebylo mu ještě patnáct let, když se dal na vojnu. Byl přesvědčen, že je to jediná možnost, jak získat významné společenské postavení. Jeho otec byl stavitelem lodí, nebyl však bohatý, Lakon-tay proto nemohl počítat, že mu pomůže dosáhnout cíle, který si tento odvážný a ctižádostivý mladý muž vytkl.

Když se siamské království dostalo do války se svými sousedy Barmou a Kambodžou, Lakon-tay už byl důstojníkem.

Byl chytrý a statečný a král jej několikrát vyznamenal. Daroval mu malou zlatou krabici na betel - a to znamenalo povýšení do šlechtického stavu -, později - to bylo Lakon-tayovi třicet pět let - dostal tento ctižádostivý důstojník velkou zlatou krabici na betel a zlatý kruh s vyrytými květy. Tento kruh měli právo nosit na klobouku jenom oyové - velmoži.

Po válce vystoupil generál Lakon-tay z armády, usadil se v rodném Bangkoku a oženil se. Avšak král Phra-Bard nezapomněl na statečného důstojníka a jmenoval ho ministrem královského dvora, později mu dokonce svěřil jeden z nejdůležitějších úkolů: starost o bílé, posvátné slony. Lakon-taye ani ve snu nenapadlo, že právě tento vysoký úřad by se jednoho dne mohl stát příčinou jeho záhuby. Siamci nazývají své hlavní město městem králů, městem krásným, nedobytným a andělským.

V době našeho vyprávění byl nejvýstavnější budovou v Bangkoku královský palác. Kdo šel kolem, musel smeknout a svinout slunečník, jinak se na něho sesypala sprška hliněných koulí, s nimiž strážci hradeb dovedli zacházet s neuvěřitelnou zručností.

V královském paláci, vysokém přes sto metrů, jsou prý uloženy pozůstatky boha Sommona-Kodoma. Palác je jenom jedním z architektonických skvostů města. V Bangkoku můžete obdivovat chrámy talaiponů, jejichž střechy září zlatem, pagody s dveřmi z ebenového dřeva, vykládaného perletí, v nichž jsou Buddhovy sochy nesmírné umělecké ceny, nebo také domy bohatých šlechticů, kteří za časů našeho vyprávění žili z přízně králů a z bezmocnosti chudých.

Celou tu podivuhodnou krásu Lakon-tay nevnímal. Netečně kráčel kolem chudých dřevěných chatrčí na řece, připoutaných lany ke břehu, neviděl ani vory pohupující se na kalné vodě, ani ohýnky na nich, a také necítil směs vůní, která táhla od řeky z kuchyní dřevěných, narychlo sbitých příbytků chudých Siamců.

Kráčel s hlavou skloněnou po břehu kolem toho plovoucího města jako náměsíčník, až došel k místu, kde hořely ohně, kolem nichž pobíhali polonazí muži a nad nimiž kroužilo hejno skřehotajících supů.

Bylo to bangkokské pohřebiště umístěné mezi Vatsaketskou pagodou a horou cihel zvanou Phunk-kao-thong.

Lakon-tay se zastavil, a jako by se probudil z hlubokého spánku, užasle pozoroval plameny, jež pohlcují zemřelé obyvatele města králů, města krásného, nedobytného a andělského.

„Jak ses sem dostal, pane?“ ozval se za Lakon-tayem tichý hlas.

Generál se polekaně obrátil, a teprve když poznal Fenga, se uklidnil.

„Co tu děláš, pane?“ opakoval Feng a v jeho hlase zněla upřímná starost.

„Opravdu nevím, jak jsem se sem dostal,“ stejně tiše odpověděl Lakon-tay. „Šel jsem jen tak, bez cíle, až jsem se octl tady mezi těmi mrtvými; snad proto, že už i já mezi ně patřím.“

„Neměl bys hned všechno vidět tak černě,“ snažil se uklidnit svého pána Feng. „Tak jako po noci vychází slunce, tak i pravda jednoho dne vyjde najevo a ty se znovu vrátíš na královský dvůr.“ Feng se přesmutně usmál a pak dodal: „Pomyslil jsi, pane, co by znamenala tvá smrt pro Len-Pra, tvou jedinou dceru?“

„Len je statečná. Určitě pochopí, že jsem nemohl jinak jednat. Kdyby mne odsoudili za to, že jsem zavinil smrt posvátných slonů, ochránců říše, znamenalo by to mou smrt, i tenkrát, kdyby mi bylo dovoleno žít dál; stal bych se vyvrhelem společnosti, opovrhovaným páriem,“ řekl smutně generál.

„Zachránil jsi říši před Barmany a Kambodžany, porazil jsi mé krajany,“ Fengův hlas zněl temně. „Na tvé zásluhy král nikdy nezapomene.“

Lakon-tay odmítavě mávl rukou.

„Měl bys už jít domů, pane.“ Feng se snažil přesvědčit svého pána, aby se vzdal svých černých myšlenek. „Tvá dcera bude mít o tebe starost.“

Lakon-tay mlčky, jakoby bez vůle, kráčel za Fengem. Vracel se stejnou cestou, kterou přišel, až se zastavil před domem, kterému Siamci říkají phe. Tyto stavby patří mezi nejpůvabnější díla siamské architektury. Mají vyřezávané trámoví, dvojité dveře, pestře pomalované žaluzie a bývají obklopeny verandou, plnou bambusových sedátek a lenošek.

„Pro koho jsem dal vystavět ten zbytečný přepych?“ ptal se sám sebe. Trpce se usmál, když si pomyslel, že zítra nebo pozítří phe už nebude jeho. Pak bezmocně pokrčil rameny a vešel do domu, v němž až dosud nacházel klid a odpočinek.

Vstoupil do místnosti osvětlené velkou pozlacenou lampou, která vrhala na hedvábné tapety na stěnách světlo podobné svitu měsíce. V místnosti bylo nábytku poskrovnu. Na stole z ebenového dřeva bylo prostřeno, na stolečcích při stěnách stály vázy plné pivoněk a zlaté a bronzové sošky představující boha Sommona-Kodoma.

„Kde jsi, Len-Pra?“ vypravil ze sebe Lakon-tay a unaveně usedl.

Ve dveřích se objevila dívka, štíhlá jako třtina, černovlasá, v šatech z modrého hedvábí se zlatým vyšíváním. Když uviděla otce, jak tu zhrouceně sedí, zděsila se.

„Co se ti stalo, otče?“ zeptala se starostlivě.

„Nic, Len. Nic se mi nestalo,“ generál se snažil ovládnout. „Mám jen starost o nemocného šen-menga.“

Prohlížela si ho nedůvěřivě. „Tebe trápí ještě něco jiného než nemocný šen-meng,“ řekla tiše.

„Ne, nic mne netrápí. Mám jenom starost o bílého slona. Snad se ho přece jenom podaří zachránit.“

„A co když zahyne?“

Cítil dceřin pohled na své tváři, sklopil zrak. „Dej přinést večeři, Len, a sedni si vedle mne. Povečeříme spolu a pak si půjdu lehnout. Musím se ti přiznat, že jsem trochu unaven.“

Udeřila ebenovou paličkou do stříbrného gongu nad lampou, a sotva dozněl kovový zvuk, objevili se dva sluhové s talíři plnými vybraných pochoutek.

Lakon-tay, jen aby nemusel odpovídat na dceřiny zvědavé otázky, předstíral, že má hlad, a dokonce se pokusil několikrát zažertovat.

Po večeři požádal sluhy, aby mu přinesli zlatou krabici, kterou mu kdysi daroval král. Byly v ní arekové ořechy, betel a trochu vápence. Nabral mezi prsty špetku betelu, který tolik černí zuby a do krvava barví sliny, a začal žvýkat. Len-Pra připravila čaj a nalila jej do malých šálků z čínského porcelánu.

Mlčeli. Lakon-tay starostlivě pozoroval svou dceru a pak po dlouhém přemýšlení řekl: „Len, je ti patnáct let, jsi mladá, já jsem starý a nikdo na světě ti dnes neřekne, co se může zítra se mnou stát.“

Byla překvapena tónem jeho řeči i vážností, s níž těch několik slov pronesl. „O čem to mluvíš, otče?“ zeptala se. Z hlasu jí zněla neutajená starost. „Řekni mi pravdu, co se vlastně stalo?“

„Nic se nestalo, Len,“ trval tvrdohlavě na svém. „Chtěl bych si jenom s tebou promluvit o něčem, o čem si myslím, že je pro nás pro oba důležité. Říkám, nikdo neví, co se může stát zítra, pozítří, za několik dnů.“

„Mluvíš v záhadách, otče, nerozumím ti. Prosím tě, moc tě prosím, nezatajuj nic přede mnou!“ Hlas se jí zlomil.

„Hned mi porozumíš,“ uchopil ji za ruku. „Ještě nikdy jsem ti neřekl, jak jsi bohatá, vždyť ty ani nevíš, co všechno ti patří.“

Nechápavě se na něho podívala. Ale Lakon-tay pokračoval tím svým tichým, teď už klidným hlasem. „Na konci naší zahrady ve vodní nádrži je truhlice. Jsou v ní uloženy klenoty a zlaté pruty. Je to celý náš majetek. Nikdo, kromě nás dvou, o tom neví.“

„Proč mi to říkáš právě dnes?“ zeptala se nedůvěřivě. „Jsi zdráv, máš významné postavení na královském dvoře, a teď najednou něco jako poslední vůle.“

Nevěděl, co by jí měl odpovědět. „Člověk nikdy neví,“ pokrčil rameny, vstal a kráčel k velké stříbrné nádobě v rohu pokoje. V ní stála téměř celá do vody potopená jiná nádoba z měděného plechu. Z malého, sotva viditelného otvoru v této nádobě prosakovala do velké nádoby voda, proto měděná nádoba klesala ke dnu stříbrné nádoby. Celé to primitivní zařízení byly vodní hodiny.

„Už jsou dvě pryč,“ řekl Lakon-tay. Jako by chtěly potvrdit jeho slova, ozvaly se zdálky gongy královského paláce, vybízející obyvatele města, aby zhasli a šli spát.

„Je pozdě,“ dodal ponurým hlasem. „Stíny mrtvých sestupují z nebe na zem. Běž si lehnout, Len.“ Přistoupil k dceři, políbil ji na čelo, odvrátil zrak a dodal hlasem, který ještě nikdy nezněl tak podivně: „Chtěl jsem jít spát, teď jsem si to ale rozmyslel. Zapomněl jsem, že musím ještě něco vyřídit.“

Len popřála otci dobré noci a odešla do své ložnice.

Lakon-tay vyšel na verandu. Ovanul ho závan čerstvého vzduchu, prosyceného omamnou vůní. V dálce se vinula řeka postříbřená svitem měsíce. Na ní monotónně skřípaly vory a chatrče přivázané lany ke břehu. Lidé poslechli příkazu královských gongů: světla jedno po druhém zhasínala, město se propadalo do tmy.

Generál stál na verandě a upřeně pozoroval bangkokské pohřebiště. Jako by jej nepřekonatelná, čarovná síla přitahovala k místu, kde stále ještě vysoko k nebi šlehaly plameny.

Zítra tam skončím i já, pomyslel si. „Len to pochopí. Musí. Nemohu žít v nemilosti. Ať stihne pomsta Sommona-Kodoma ty, kteří zavinili smrt bílých slonů,“ zašeptal.

Nad střechou přeletěl pták a pronikavě zaskřehotal, až se Lakon-tay zachvěl. Snad je v něm vtělena duše mé ženy, pomyslel si a najednou pocítil klid, jaký už dávno nepoznal.

Pevným krokem přešel verandu a zamířil ke dveřím, které vedly do jeho ložnice.

Byl rozhodnut. Nikdo, ani jeho dcera, ani věrný Feng netušili, k jak tragické události dojde, dřív než se nad město králů, město krásné, nedobytné a andělské, vyhoupne ranní slunce.

4
Bílý doktor

Stěny generálovy ložnice byly pokryty hedvábnými tapetami s pestrými květy, ptáky všech možných barev a hrozivě vyhlížejícími draky. Pozlacený strop byl ozdoben nádhernými řezbami a porcelánová podlaha byla plná báječných zvířat.

Uprostřed ložnice stála velká postel s hedvábnými přikrývkami. Nábytek - stolečky, pohovky a křesla - byl vykládán slonovinou a stříbrem. Kam se člověk podíval, stály vázy, čínské, siamské a japonské. Na stolku z ebenového dřeva proti loži zářila zlatá soška Sommona-Kodoma.

Lakon-tay zamířil ke stolku v rohu pokoje, na němž ležel meč s dvojím ostřím a krátkou rukojetí. Byla to japonská zbraň, neobyčejně ostrá, která generála doprovázela ve všech bojích proti Kambodžanům a Barmanům.

Lakon-tay uchopil meč, upřeně se zadíval na jeho ostří, pronikavě se lesknoucí v modravém světle svítilny zavěšené nad lůžkem, a pak jej přiložil k hrdlu.

Chvíli váhal, pak meč odhodil. „Len-Pra nesmí vidět mou krev,“ zašeptal.

Několik minut stál nerozhodně před oknem, za nímž se skryla bezhlučná noc, pak přistoupil ke stolku, na němž stálo několik číší a nádobek. Z jedné z nich vyňal nahnědlou kuličku, velkou jako ořech, a rozřízl ji. Nožem se zlatou rukojetí vykrojil vnitřek kuličky, vhodil jej do číše s vodou, a když se kulička rozpustila, obsah číše jediným dlouhým douškem vypil.

„Snad má smrt usmíří krále. Len se nikdy nestane otrokyní,“ mluvil pro sebe, tiše, nevzrušeně a klidně. Potom ulehl, za chvíli cítil, jak se mu oči klíží, jak mu těžknou víčka. Jakoby zdálky uslyšel trojnásobné žalostné zaskřehotání nočního ptáka, pak už nevnímal nic.

O několik vteřin později se na verandě mihl stín. Zastavil se, přitiskl tvář ke skleněným dveřím Lakon-tayovy ložnice a naslouchal. Když tíživé ticho přerušily naříkavě skřeky ptáka, otevřel prudce dveře a pospíchal ke generálovu loži.

Lakon-tay prudce oddechoval a kolem očí se mu objevil modravý kruh, který rychle temněl.

Když muž, kterého nikdo nezval, spatřil prázdnou číši a polovinu rozříznuté hnědavé kuličky, strnul.

„Opium,“ zašeptal, bez rozmýšlení vyběhl z generálovy ložnice, proběhl verandou a udýchaný vstoupil do jídelny. U okna stála Len-Pra, vyděšená skřeky nočního ptáka, bledá jako stěna.

„Fengu! Co se děje? Co tu chceš tak pozdě v noci?“

Feng, věrný Lakon-tayův pomocník, kterého kdysi zajali generálovi vojáci na laoských hranicích, nebyl Siamec, patřil ke kmenu Stienghů. Teď tu stál poděšený tím, co před chvílí viděl. „Lékaře, lékaře,“ těžce ze sebe vypravil. „Tvůj otec vypil opium.“

„Doktor je naproti. Bílý muž...,“ Len-Pra nemohla dál.

Feng vyběhl z jídelny, vrazil do několika sluhů, kteří, když uslyšeli hluk a hlasy, pospíchali ke generálově ložnici.

Proti Lakon-tayovu domu stála menší, dřevěná vilka se špičatou střechou, obklopená verandou. Feng prudce zabušil bronzovým kruhem na dveře a udýchaně křičel: „Otevřte, rychle otevřte, můj pán umírá.“

Zdálo se mu, že uplynula věčnost, než se ozvaly kroky v chodbě, pak se otevřely dveře a v nich stál asi pětadvacetiletý mladý muž v bílých šatech. V ruce držel čínskou svítilnu.

„Kdo umírá?“ zeptal se klidně.

„Můj pán, Lakon-tay.“

„Generál Lakon-tay? To je přece ministr, který má na starosti posvátné slony,“ podivil se lékař.

Feng beze slova přikývl.

„Okamžik, počkej na mne,“ řekl mladý muž a vrátil se do domu. Za několik minut se objevil znovu a v ruce držel skříňku, v níž, jak se Feng domníval, byly léky.

„Běž napřed,“ poručil.

Na schodech Lakon-tayova domu se shromáždili generálovi služebníci. Byl tu strašný rámus, jeden se snažil překřičet druhého. Sluhové si za pronikavého nářku strhávali šaty a drásali si tváře.

„Řekni jim, ať okamžitě přestanou dělat rámus,“ požádal doktor Fenga. „Tím příšerným řevem přece generála nevzkřísí.“

Šel za Fengem, rychle prošel verandou a vešel do Lakon-tayovy ložnice.

U lože umírajícího stála Len-Pra. Když spatřila doktora, zašeptala: „Prosím vás, doktore, zachraňte mého otce, dám vám všechno, celý svůj majetek.“ Po tvářích jí kanuly slzy.

Usmál se, přistoupil k lůžku a měřil tep nemocného.

„Nemusíte mít obavy, slečno,“ ujistil ji. „Váš otec bude žít.“

Podívala se na něho plná pochybností, ráda by se na něco zeptala, ale pak řekla jenom: „Dodržím slib, který jsem vám dala.“

Mávl odmítavě rukou a začal si prohlížet sklenku, z níž Lakon-tay před chvílí pil. Všiml si nahnědlých zbytků, které zůstaly na dně sklenice. „Patna,“ řekl pro sebe. Obrátil se k dívce: „Váš otec požil opium. Naštěstí jsme přišli včas.“ Otevřel skříňku s léky, vyňal lahvičku s načervenalou tekutinou, nalil několik kapek do jedné z prázdných sklenic a přidal trochu vody.

Tekutina se zpěnila a Len ucítila pronikavou vůni. Lékař uchopil ze stolku nůž a snažil se jím opatrně nemocnému otevřít ústa. Když se mu to podařilo, začal tekutinu pomalu lít mezi rty bezvládně ležícího generála. Za několik vteřin se tělo nemocného zachvělo. Len-Pra ustrašeně vykřikla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Město malomocného krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.