Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Bez práce nejsou koláče

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5472. publikaci

Ilustrace Magda Veverková
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh obálky Magda Veverková
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 88
Vydání 1., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 20xx

ISBN 978-80-247-4614-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9149-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9150-0 (ve formátu EPUB)

Jak se pečou koláče?

(pro Pavlíka)

Před maminkou Pavlík pláče,

že dostal chuť na koláče.

„Mouku nemám, hochu milý,

nejdřív zajdi pro obilí!“

Pavlík nechá vše, jak leží,

ze dveří hned s košem běží.

„Pole, pole, políčko,

dej pšenice maličko!“

Na souhlas se pole vlní,

Pavlovi se košík plní.

Hrdě si ho nese domů,

na cestu si zpívá k tomu:

„Koláčky už skoro mám,

to si hezky pochutnám!“

Čeká ho však překvapení:

„To, Pavlíku, všechno není!

Zrnka z klasů vyloupeme,

mouku si z nich umeleme.“

Pavlík tedy rychle chvátá

vyloupnout ta zrnka zlatá.

Přitom si zas notuje:

„Už to bude, už to je,

koláčky už skoro mám,

to si na nich pochutnám.“

Maminka se ale směje:

„To, Pavlíku, není celé!

Mouku s vejcem promícháme,

trochu kvásku k tomu dáme.

Pak si můžeš odpočinout,

těsto bude totiž kynout.“

Pavlík se zas rozpláče:

„A kdy budou koláče?“

„Těsto něčím naplníme

a do trouby položíme.

Pak musíme čekat znova,

než se zbarví dozlatova.“

Chlapec dlouhé čekání

písničkami zahání.

Maminka si taky zpívá,

do trouby se občas dívá.

Když to z trouby zavoní,

Pavlík je jak na koni.

Radostí jak blecha skáče,

hned se vrhá na koláče.

Chutnají mu víc než dost,

dnes má novou zkušenost.

Dříve neměl vůbec zdání,

jak je pracné pochutnání.

Jak se staví dům?

(pro Tomáše)

Tomáš je moc zvědavý,

jak se domek postaví.

Táta, který všechno ví,

Tomášovi odpoví:

„Stavět domek nebo dům,

to přísluší stavbařům.

Kdo neví jak, ten se zeptá

třeba pana architekta.

Architekt je totiž pán,

který kreslí k domům plán.“

„A z čeho si nejčastěji

lidé svůj dům stavět chtějí?“

„Nevím, to je všelijaké!

Ze dřeva a z cihel také…“

Tomáš nedá pokoje:

„A ta cihla, co to je?“

„Jak vypadá cihlička?

Oranžová krychlička.

Cihly z hlíny vytváří

v horké peci cihláři.

Když je cihel akorát,

stačí maltu udělat.

Tu si potom zedníci

nabírají na lžíci.“

Tomášovi se dech tají.

„A tu maltu obědvají?“

Táta se hned začne smát.

„Na cihly ji musí dát!

Ať každý dům pevně stojí,

tak se maltou cihly spojí.

Cihlu k cihle hezky dají,

ať zdi rychle vyrůstají.“

„I když je dům malinký,

musí mít zdi s okýnky?“

„Bez dveří a oken též

žádný domek nenajdeš.

Okny zkrášlit každý dům,

to se daří truhlářům.“

„Takhle už je domek celý?“

„Něco bychom přidat měli!

Ať nás domek bez ustání

před deštěm a sněhem chrání,

pokrývači beze spěchu

na dům dají novou střechu.

Je to tedy velká dřina –

od sklepa až do komína

cihlu k cihle přilepit,

ať je domek, jak má být.“

Jak vyrobit papír?

(pro Janu)

Jana by dnes chtěla psát,

kreslit nebo malovat.

Nikde žádný papír není?

To je tedy nadělení!

Pak si řekla: „Já už vím,

papír sama vyrobím!“

Vyrábět ho sice chtěla,

ale jak, to nevěděla.

K rodičům se zašla ptát,

jak má papír udělat.

Táta chvíli přemýšlel,

odpověď však přece měl:

„Papír, psací potřeba,

vyrábí se ze dřeva.

Kousky dřeva rozdrtí se

a do vody namáčí se.

Pak na síto nalepí se

a vzápětí usuší se.

Když se placka vyválcuje,

papír se z ní vypracuje.

Nabělí se, ať je bílý,

a potom se suší chvíli.

S papírem je hodně práce.

Doopravdy, bez legrace!“

Jak se dělá sklenička?

(pro Lenku)

Zeptala se Lenička:

„Jak se dělá sklenička?“

Maminka hned nevěděla,

odpovědět ale chtěla.

Do knihovny proto zašla,

tam naučnou knihu našla.

Přečetla vše, co máš mít,

když si chceš sklo vyrobit.

Potom Lence vysvětlila,

co se v knize naučila.

„K výrobě se hodí

směs z potaše, sody,

písku, taky vápence.

To se vloží do pece.

Jestli vůbec neznáš

těžké slovo potaš,

vysvětlím to nejspíš zkrátka –

je to pevná bílá látka

uhličitan draselný.

Ta pec se pak rozžhaví

a směs v ní se roztaví.

Sypká směs je náhle jiná,

stane se z ní tekutina…

Aby proces vyšel zdárně,

provádí se jenom v sklárně!

K výrobě skla hlavní klíč

je dlouhá a pevná tyč.

Říká se jí píšťala,

písně by však nehrála.

A tu sklářskou píšťalu

otáčí sklář pomalu.

Z hmoty během vteřiny

vyfukuje bubliny,

které se při ochlazení

na skleničky rázem změní.

Skláři mají formičky

na džbánky a skleničky,

poháry či vázičky

i skleněné mističky.“

Lenička je v zamyšlení.

„Tak to vážně lehké není!

Na sklenky teď pozor dám,

před pádem je uhlídám!“

Z čeho jsou šaty?

(pro Michalku)

Michalka je parádivá

a po šatech jako divá.

Zeptala se jednou táty:

„Z čeho máme vlastně šaty?“

Táta sice nevěděl,

zato skvělý nápad měl.

Dneska místo do cukrárny

vezme Míšu do továrny,

kde se šaty vyrábí

z bavlny či hedvábí.

V továrně pán moudrý byl

a ten je hned poučil.

„Bavlna se dováží

z teplých krajů, z plantáží.

V této skvělé rostlině

při dozrání povinně

z lusků vlákna čouhají

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez práce nejsou koláče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.