SLABOST

VICTORIE

BERGMANOVÉ

První díl

VRANÍ DÍVKA

SLABOST

VICTORIE BERGMANOVÉ

První díl

VRANÍ DÍVKA

DETEKTIVNÍ TRILOGIE

ERIK AXL SUND

Památce sestry

KRÅKFLICKAN

Copyright © Erik Axl Sund 2010

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Viola Somogyi, 2014

ISBN 978-80-242-4331-3

Temný je náš život. Velké je naše vrozené zklamání   díky němuž ve skandinávských lesích vůbec bují tolik pohádek. Hladový oheň ponuře žhne v našem nitru. Z mnohých z nás se stanou uhlíři střežící milíř vlastního srdce. Ochromení sněním se u něho choulíme, přikládáme k němu ucho a nasloucháme, jak s hučením dohořívá.

Z Kopřivy kvetou od Harryho Martinsona

Dům

byl více než sto let starý a bytelné kamenné zdi měl metr silné, což znamenalo, že je pravděpodobně nebude muset nechat izolovat, ale chtěla si tím být naprosto jistá.

Nalevo od obývacího pokoje ležel rohový pokojík, který používala jako pracovnu a pokoj pro hosty zároveň.

Patřil k němu záchod a prostorná šatna.

Místnost byla naprosto dokonalá, měla jediné okno a nad ní se táhla nepoužívaná půda.

Je odzvoněno lhostejnosti a samozřejmosti.

Nic se nesmí ponechat náhodě. Náhoda je nebezpečná, zrádná průvodkyně. Občas laskavá, ale stejně často nevypočitatelná a nepřátelská.

nábytek v jídelně

odsunula k jedné stěně a uprostřed podlahy obývacího pokoje uvolnila velký prostor.

A pak už zbývalo jen čekat.

První polystyrenovou desku přivezli podle domluvy v deset hodin, dovnitř ji vnesli čtyři muži. Třem z nich bylo kolem padesátky, čtvrtému ani ne dvacet. Měl oholenou hlavu a černé tričko, na prsou se dvěma zkříženými švédskými vlajkami a nápisem ZEMĚ MÝCH OTCŮ. Na předloktí si nechal vytetovat pavučiny a na zápěstí nějaké motivy z doby kamenné.

Když znovu osaměla, usadila se na pohovce a uvažovala, co dál. Rozhodla se, že začne s podlahou, protože to bylo jediné, s čím by mohl nastat problém. Stará dvojice manželů, která bydlela pod ní, byla sice téměř hluchá a za celá ta léta od nich nebylo slyšet vůbec nic, ale stejně to je důležitý detail.

Vešla do ložnice.

Chlapec pořád ještě tvrdě spal.

Když se s ním setkala ve vlaku, bylo to tak zvláštní. Jakoby nic ji vzal za ruku, vstal a poslušně s ní odešel, aniž by mu musela cokoli říkat.

Jako by bylo předurčeno, že to bude právě on.

Okamžitá samozřejmost, jako když žena porodí dítě a náhle pochopí, že patří jen a jen jí.

Získala žáka, kterého hledala, i dítě, které sama nikdy nemůže porodit.

Položila mu ruku na čelo, ucítila, že horečka už klesla, a pak mu změřila puls.

Všechno bylo v pořádku.

Odhadla dávku morfia správně.

v pracovně

byl ode zdi ke zdi natažený tlustý bílý koberec, který jí vždy připadal ošklivý a nehygienický, ale zároveň se na něj příjemně našlapovalo. Teď poslouží jejím záměrům ještě jinak.

Ostrým nožem nařezala polystyren a jednotlivé kusy přilepila tlustou vrstvou lepidla na podlahu.

Z pronikavého zápachu se jí za chvíli zatočila hlava a ona musela otevřít okno na ulici. Bylo zasklené trojitým sklem a na vnější straně bylo připevněné ještě speciální odhlučňovací sklo.

Náhoda je moje kamarádka.

Zasmála se.

Úprava podlahy jí zabrala celý den, v pravidelných intervalech se chodila na chlapce dívat.

Když byla celá podlaha pokrytá kusy polystyrenu, slepila všechny spoje stříbrnou izolační páskou.

Následující tři dny vozili do bytu další stavební materiál a ona upravila všechny čtyři stěny. V pátek už jí zbýval jen strop, to jí trvalo trochu déle, protože ho musela nejdřív polepit polystyrenem a pak jednotlivé kusy zapřít prkny, aby ze stropu neodpadly.

Zatímco lepidlo schlo, přitloukla několika hřebíky k zárubni pár starých přikrývek, dveře už předtím vysadila. Na dveře vedoucí do obývacího pokoje přilepila čtyři vrstvy polystyrenu, které vyplnily zhruba půl metru hluboký dveřní otvor.

Vzala staré prostěradlo a pověsila ho přes jediné okno. Okenní výklenek pro jistotu izolovala dvěma vrstvami. Když byla místnost hotová, potáhla ještě podlahu i stěny nepromokavou plachtou.

Práce v sobě obsahovala cosi jako meditativní rozměr, a když se pak posadila a zahleděla se na své dílo, pocítila pýchu.

místnost

byla v následujících týdnech dále zdokonalována. Koupila čtyři malá gumová kolečka, petlici, deset metrů elektrického kabelu, několik metrů dřevěné lišty, jednoduchý stojan na lampu a krabici žárovek. Objednala si také dovoz sady malých a větších činek a jednoduchého rotopedu.

Vyndala z jedné police v obývacím pokoji všechny knihy, položila ji na bok a zespoda přišroubovala do každého rohu jedno kolečko. Zepředu připevnila dřevěnou lištu, která měla kolečka zakrývat, a přisunula polici před dveře do skryté místnosti. Přišroubovala ji ke dveřím a zkusila je otevřít.

Dveře se na kolečkách bezhlučně otevřely, všechno dokonale fungovalo.

Připevnila ještě petlici, dveře zajistila a postavila před ně stojací lampu, která měla jednoduchý uzavírací systém zakrývat.

Potom naskládala zpátky všechny knihy a přinesla z jedné ze dvou postelí v ložnici tenkou matraci.

Večer přenesla spícího chlapce na místo, které se mělo stát jeho novým domovem.

Staré Enskede

Na chlapci nebylo zvláštní, že byl mrtvý, ale spíše to, že tak dlouho žil. Rozsah jeho zranění a jejich povaha vypovídaly o tom, že měl zemřít mnohem dříve než v předběžně stanoveném okamžiku smrti. Něco ho však udržovalo při životě i poté, co by to normální člověk už dávno vzdal.

Když však kriminální komisařka Jeanette Kihlbergová couvala s autem z garáže, nic o tom všem nevěděla. Navíc neměla ani nejmenší tušení, že případ je prvním článkem v řetězu událostí, které rozhodujícím způsobem ovlivní její život.

V kuchyňském okně zahlédla Åkeho a zamávala mu, ale zrovna telefonoval a nevšiml si toho. Dopoledne stráví tím, že vypere týdenní příděl zpocených mikin, špinavých ponožek a umolousaného prádla. Vzhledem k tomu, že měl manželku a syna, kteří vášnivě rádi hráli fotbal, patřilo k jeho běžným povinnostem minimálně pětkrát týdně vybičovat starou pračku k maximálnímu výkonu.

Věděla, že než pračka dopere, Åke si zaleze nahoru do malého ateliéru, který si zařídil na půdě, a bude dál pracovat na jedné ze všech těch nedokončených olejomaleb, jimiž se stále zabýval. Byl to romantik, snílek, který měl problém dokončit, co začal. Jeanette se ho už několikrát snažila přesvědčit, aby navázal kontakt s některým z galeristů, kteří o jeho práci projevili zájem. Vždycky to jen odmávl s tím, že na něco takového ještě není úplně připravený. Ne úplně, ale brzy už bude.

A pak se všechno změní.

Åke se dočká úspěchu, peníze se jim jen pohrnou a konečně uskuteční všechno, o čem dosud jen snili. Opraví dům a pojedou, kam se jim zlíbí.

Po téměř dvaceti letech ale začala mít pochybnosti o tom, že k něčemu takovému někdy dojde.

Když zabočila na Nynäsvägen, levé přední kolo děsivě zarachotilo. Přestože byla naprostý technický antitalent, věděla, že se starým audi něco není v pořádku a že ho bude muset zase odvézt do servisu. Ze zkušenosti věděla, že oprava nebude rozhodně zadarmo, i když ten Srb na náměstí Boliden byl šikovný a neúčtoval si moc.

Právě včera vybrala všechny peníze ze spořicího účtu, aby zaplatila poslední z řady splátek na dům. Složenky přicházely se sadistickou přesností jednou za čtvrt roku. Doufala, že jí tentokrát Srb auto spraví s tím, že mu zaplatí později. Několikrát už to tak udělala.

V kapse bundy jí zavibroval mobil a ozvaly se tóny Beethovenovy Deváté symfonie, až Jeanette málem sjela ze silnice na chodník.

„Tady Kihlbergová.“

„Ahoj, Janne, mámě nějakou práci u náměstí Thorildsplan.“

Slyšela hlas kolegy Jense Hurtiga.

„Okamžitě tam máme jet. Kde jsi?“ V telefonu to začalo pískat a ona si ho podržela decimetr od ucha, aby si nepoškodila sluch.

Nesnášela, když jí někdo říkal mužským jménem Janne, a cítila, jak se v ní zvedá zuřivost. Přezdívka vznikla jako žert před třemi lety na podnikovém večírku, ale časem se rozšířila po celém policejním ředitelství na Kungsholmenu.

„Jsem v Årstě a zahýbám na Essingenskou spojku. Co se stalo?“

„V křoví u metra poblíž Pedagogický fakulty našli mrtvýho kluka a Billing chce, abys tam co nejdřív přijela. Byl děsně rozrušenej. Vypadá to, že to bude vražda.“

Jeanette Kihlbergová slyšela, jak rachocení sílí, a přemýšlela, jestli má zajet do odstavného pruhu a zavolat odtahové službě a pak někomu, kdo by ji odvezl.

„Jestli se mi to podělaný auto nerozpadne, tak tam budu tak za pět deset minut. Chci, abys tam přijel taky.“ Auto sebou trhlo, a tak se pro jistotu zařadila do pravého pruhu.

„Jasně. Hned vyrážím, asi tam budu dřív než ty.“

Hurtig ukončil hovor a Jeanette zastrčila telefon zase do kapsy.

Mrtvý kluk v křoví   to jí připadalo spíš jako ublížení na zdraví, které se zvrhlo a později bude kvalifikováno jako zabití.

Vražda, napadlo ji, když to ve volantu škublo, to je spíš ženská, kterou doma zavraždil žárlivý manžel poté, co mu řekla, že se s ním chce rozvést.

Aspoň obvykle to tak bývá.

Na druhou stranu je jiná doba a to, co se kdysi učili na policejní akademii, dnes nejenže už není aktuální, ale i vyloženě chybné. Pracovní postupy bylo nutné změnit a práce policistů je dnes v mnoha ohledech složitější než před dvaceti lety.

Jeanette si vzpomněla na svoje začátky, když ještě dělala pochůzkářku a byla ve styku s obyčejnými lidmi. Veřejnost tehdy policii pomáhala a měla k ní důvěru. Zato dnes, pomyslela si, lidé nahlásí trestný čin z jediného důvodu, a to, že to po nich chce pojišťovna. Nikdo nedoufá, že by pachatel mohl být odhalen a potrestán.

Co vlastně čekala, když zběhla z dráhy sociální pracovnice a rozhodla se, že se stane policistkou? Že bude moct něco změnit? Pomáhat lidem? To v každém případě řekla svému otci v den, kdy mu pyšně ukázala dopis, že byla přijata. Ano, tak to bylo. Chtěla mít možnost ovlivnit osud těch, kdo ubližovali, i těch, kterým bylo ublíženo.

Chtěla se stát skutečným člověkem.

A to jí práce u policie umožňovala.

Celé své dětství zbožně naslouchala, když se tatínek a dědeček bavili o práci policie. Ať už to bylo při oslavě slunovratu nebo na Velký pátek, rozhovory u večeře se točily kolem bezohledných bankovních lupičů, sympatických zlodějíčků a prohnaných podvodníků. Příběhy a vzpomínky z temné stránky existence.

Podobně jako v ní vůně pečené vánoční šunky vzbuzovala pocit očekávání, polohlasný hovor mužů v obývacím pokoji pro ni představoval jistotu.

Usmála se při vzpomínce na dědečkovu nedůvěru k novým technickým vymoženostem. Želízka byla v dnešní době v rámci zjednodušení nahrazena plastovými pásky. Jednou dokonce prohlásil, že rozbor DNA je jen pomíjivá móda.

V policejní práci jde hlavně o to, že člověk musí neustále rozlišovat, pomyslela si. Ne zjednodušovat. Práce se musí přizpůsobit měnící se společenské situaci.

Když je člověk policista, musí pomáhat, musí mu na lidech záležet. Ne jen sedět za kouřovými skly v pancéřovaném policejním voze a bezmocně zírat ven.

Thorildsplan

Ivo Andrić byl specialista na právě takováhle podivná, vyhrocená úmrtí. Pocházel z Bosny a během téměř čtyřletého obléhání Sarajeva Srby tam působil jako lékař, což mu poskytlo tak bohaté zkušenosti s mrtvými dětmi, že si občas v duchu přál, aby se soudním lékařem nikdy nestal.

V Sarajevu bylo za čtrnáct let zabito téměř dva tisíce dětí, dvě z nich byly jeho vlastní dcery. Občas uvažoval o tom, jak by jeho život vypadal, kdyby zůstal ve vesničce nedaleko Prozoru. Na takové úvahy však už bylo pozdě. Srbové vypálili jejich statek a zavraždili mu rodiče i tři bratry.

Stockholmská policie ho přivolala brzy ráno, protože nechtěla uzavírat oblast kolem metra na delší dobu, než je nezbytně nutné, a tak musel být se svou prací rychle hotový.

Naklonil se k mrtvému chlapci, bedlivě si ho prohlédl a usoudil, že vypadá jako cizinec. Arab, Palestinec, nebo dokonce Ind či Pákistánec.

Nebylo sebemenších pochyb o tom, že byl krutě mučen, ale zvláštní bylo, že u něj chyběly jinak obvyklé známky toho, že se bránil. Modřiny a podlitiny mu připomínaly spíše zranění boxera. Boxera, který se už nedokázal dál bránit, ale i tak absolvoval dvanáct kol a dostal takový výprask, že se zhroutil v bezvědomí na zem.

Prohlídku místa činu komplikovala také skutečnost, že smrt nenastala na místě, kde chlapce našli, ale někde jinde, mnohem dříve. Tělo bylo v křoví pouhých několik metrů od vchodu do stanice metra Thorildsplan na ostrově Kungsholmen relativně dobře viditelné, a proto bylo zřejmé, že ho někdo brzy objeví.

Letiště

bylo šedé a chladné jako zimní ráno. Přiletěl letadlem společnosti Air China do země, o které donedávna vůbec netušil, že existuje. Věděl, že stejnou cestu před ním podniklo několik set dětí, a podobně jako ony se dokonale naučil nazpaměť příběh, který měl vyprávět policii u pasové kontroly. Nezaváhal ani u jediné slabiky a odříkal historku, kterou musel předtím celé měsíce opakovat pořád dokola, až se mu vryla do paměti.

Pracoval na stavbě jednoho z velkých olympijských stadionů, nosil cihly a maltu. Bydlel u strýčka, chudého zedníka, ale když se strýček těžce zranil a odvezli ho do nemocnice, neměl se o něj kdo starat. Jeho rodiče zemřeli a neměl ani sourozence ani jiné příbuzné, k nimž by se uchýlil.

U výslechu na letištní policii mluvil o tom, že s ním i s jeho strýčkem zacházeli jako s otroky v podmínkách, které se dají srovnat snad jen s apartheidem. Jak pracoval pět měsíců na stavbě, ale nikdy nepočítal s tím, že by se stal plnoprávným obyvatelem města.

Podle prastarého registračního systému hukou byl evidován ve své rodné vesnici daleko od města, a tudíž tam, kde pracoval, neměl téměř žádné právní nároky.

Proto musel odletět do Švédska, kde bydlí jediní jeho žijící příbuzní. Neví sice kde, ale podle strýčka slíbili, že si ho vyzvednou na letišti.

Do své nové vlasti přiletěl jen s oblečením, které měl na sobě, mobilním telefonem a padesáti americkými dolary. V telefonu nebyla uložena žádná čísla ani žádné textové zprávy či obrázky, které by o něm mohly prozradit něco víc.

Ve skutečnosti byl telefon nový a nepoužitý.

Policii však neprozradil, že má v levé botě schované telefonní číslo napsané na papírku. Číslo, na které má zavolat, až se mu podaří dostat se z tábora.

země

do níž přiletěl, se Číně nepodobala ani v nejmenším. Všechno tu bylo čisté a prázdné. Když výslech skončil a on procházel v doprovodu dvou policistů liduprázdnými letištními chodbami, přemýšlel, jestli Evropa takhle vypadá celá.

Muž, který vymyslel jeho příběh, dal mu telefonní číslo a vybavil ho penězi a telefonem, mu vykládal, že se mu v posledních několika letech podařilo úspěšně dostat do Evropy víc než sedmdesát dětí.

Vyprávěl mu, že nejvíc kontaktů má v zemi jménem Belgie, tam se dají vydělat velké peníze. Člověk má za úkol sloužit boháčům, a když je diskrétní a spolehlivý, může přitom zbohatnout. V Belgii je to však zároveň riskantní a člověk by neměl být moc vidět.

Nikdy se nesmí ukázat venku.

Ve Švédsku je to bezpečnější. Většinou se tam dá najít práce v restauraci a je zde větší volnost pohybu. Není to tak dobře placené, ale při troše štěstí se i tady dá vydělat spousta peněz, záleží na tom, po jakých službách je zrovna poptávka.

I ve Švédsku žijí lidé, kteří požadují totéž co lidé v Belgii.

tábor

ležel nedaleko letiště a odvezli ho tam policisté v civilním autě. Zůstal v něm přes noc. Musel sdílet pokoj s černošským chlapcem, který neuměl čínsky ani anglicky.

Matrace, na níž spal, byla čistá, ale páchla zatuchlinou.

Hned druhý den zavolal na číslo z papírku a ženský hlas mu vysvětlil, jak se dostane na nádraží a dál vlakem do Stockholmu. Až tam bude, ať znovu zavolá a dostane další pokyny.

ve vlaku

bylo teplo a příjemně. Vezl ho rychle a téměř neslyšně městem, které bylo celé zasněžené. Ale ať už to bylo náhodou, nebo si to osud přál jinak, na Hlavní nádraží ve Stockholmu nikdy nedorazil.

Po několika stanicích si proti němu sedla krásná světlovlasá žena. Dlouho si ho prohlížela a on pochopil, že ví, že je sám. Nejen sám ve vlaku, ale sám na celém světě.

Na další stanici se světlovlasá žena zvedla a vzala ho za ruku. Ukázala k východu a on se nebránil.

Připadalo mu, že se ho dotkl anděl, a kráčel za ní jako v transu.

Vzali si taxík a projížděli městem. Viděl, že je celé obklopené vodou, a připadalo mu krásné. Nebyl tam tak velký provoz jako doma. Bylo to tu čistší a zřejmě se tu snáze dýchalo.

Uvažoval o osudu a náhodě a na okamžik se podivil, proč tam s ní sedí. Ale když se k němu otočila a usmála se, už na to nemyslel.

Doma v Číně se ho všichni vyptávali, co umí, a mačkali mu paže, aby zjistili, jestli je dost silný. Kladli mu otázky a on předstíral, že jim rozumí.

Nikdy o něm nepochybovali. Proto si ho snad později vybrali.

Ale ona si ho vybrala, aniž by pro ni cokoli udělal, a to se mu dosud nikdy nestalo.

místnost

do níž ho zavedla, byla celá bílá a stála v ní velká, prostorná postel. Uložila ho do ní a dala mu napít něčeho teplého. Chutnalo to skoro jako čaj, který znal z domova, a on usnul ještě dřív, než šálek dopil.

Když se zase probudil, nevěděl, jak dlouho spal, ale uviděl, že je v jiné místnosti. Neměla okna a byla celá pokrytá plastem.

Když vstal a chtěl přejít ke dveřím, všiml si, že podlaha je měkká a poddajná. Stiskl kliku, ale dveře byly zamčené.

Jeho šaty i telefon zmizely.

Lehl si nahý na matraci a znovu usnul.

Tahle místnost se stane jeho novým světem.

Thorildsplan

Jeanette cítila, jak se volant stáčí doprava a jak se auto natáčí napříč přes vozovku. Poslední kilometry se plazila šedesátkou, a když zabočila na ulici Drottningholmsvägen ke stanici metra, tušila, že patnáct let staré auto jí zanedlouho definitivně vypoví službu.

Zaparkovala, vydala se k zátarasu a uviděla Hurtiga. Byl o hlavu vyšší než všichni ostatní, seversky světlovlasý a mohutný, ale ne tlustý.

Jeanette už s ním pracovala skoro čtyři roky a naučila se rozumět řeči jeho těla. Povšimla si, že vypadá ustaraně. Téměř zoufale.

Když ji uviděl, rozzářil se, vyrazil jí v ústrety a nadzvedl pásku zátarasu.

„Takže auto to vydrželo,“ ušklíbl se. „Nechápu, jak s tou šunkou dokážeš jezdit.“

„Já to taky nechápu, a když se přimluvíš, aby mi přidali, tak si pořídím malej kabriolet, mercedes, a budu připlouvat v něm.“

Kdyby si Åke dokázal sehnat pořádnou práci s pořádným platem, mohla bych si koupit normální auto, pomyslela si, když vstoupila za Hurtigem do uzavřené oblasti.

„Jsou tu nějaké otisky pneumatik?“ zeptala se dvou policejních techniček, které seděly na bobku na cestičce.

„Ano, několik různých,“ odpověděla jedna z nich a pohlédla na Jeanette. „Myslím, že pár jich patří popelářským autům, která tu vyprazdňují odpadkové koše. Ale jsou tu i stopy menších kol.“

Od chvíle, kdy Jeanette dorazila na místo činu, převzala velení a byla odpovědná za průběh vyšetřování.

Během večera musí podat hlášení svému nadřízenému, policejnímu prezidentovi Dennisovi Billingovi, který pak bude dále informovat státního zástupce von Kwista. Oba muži pak společně rozhodnou, co se bude dít dál, bez ohledu na její názor. Tak to bylo psáno ve služebním řádu.

Jeanette se otočila k Hurtigovi.

„Tak začni. Kdo ho našel?“

Hurtig pokrčil rameny. „To nevíme.“

„Jak to, že to nevíte?“

„Na centrálu volal nějaký anonym...“ Podíval se na hodinky. „...asi před třemi hodinami. Byl to muž a řekl, že u vchodu do metra leží mrtvý kluk. To je všechno.“

„Ale ten hovor je nahraný?“

„Jasně.“

„A proč trvalo tak dlouho, než jsme se to dozvěděli?“ řekla Jeanette popuzeně.

„Protože na centrále si nejdřív mysleli, že si někdo dělá legraci, ta osoba, co volala, totiž působila dojmem, že je zdrogovaná. Blábolila, a cože to ještě říkali? Že to neznělo věrohodně.“

„A vystopovali, odkud hovor přišel?“

Hurtig obrátil oči v sloup. „Neregistrovaná předplacená SIM karta.“

„Do hajzlu.“

„Ale za chvíli budeme vědět, odkud ten anonym volal.“

„Dobře. Až se vrátíme, tak si tu nahrávku poslechneme.“

Pak Jeanette obešla ostatní policisty a vyptávala se jich, co vědí a jestli si nevšimli něčeho neobvyklého.

„A co svědkové? Viděl nebo slyšel někdo něco?“ Pobízivě se rozhlédla, ale podřízení policisté jen vrtěli hlavami.

„Toho kluka sem někdo musel přivézt,“ pokračovala Jeanette, narůstal v ní pocit rezignace. Věděla, že vyšetřování se zkomplikuje, pokud v několika následujících hodinách nezískají žádná vodítka. „Metrem se sice mrtvola přivézt dá jen stěží, ale stejně chci kopie nahrávek z bezpečnostních kamer.“

Hurtig přistoupil k ní.

„Už jsem pro ně poslal, večer je budeme mít.“

„Výborně. Jelikož sem tělo pravděpodobně přivezli autem, chci seznam všech aut, která v posledních dnech projela mýtnými branami.“

„Jasně,“ přikývl Hurtig, vytáhl mobil a poodešel. „Zařídím to, dostaneme je co nejdřív.“

„Uklidni se. Ještě jsem neskončila. Existuje samozřejmě i možnost, že sem tělo bylo přineseno nebo ho někdo přivezl na vozíku za kolem nebo na něčem podobném. Zeptej se ve škole, jestli mají bezpečnostní kamery.“

Hurtig přikývl a odešel.

Jeanette vzdychla a obrátila se k jedné z techniček, která prohlížela trávu u keřů.

„Něco neobvyklého?“

Žena zavrtěla hlavou. „Zatím ne. Samozřejmě tu jsou stopy, zajistíme ty nejzřetelnější otisky. Ale velké naděje si nedělám.“

Jeanette se pomalu přiblížila ke křoví, kde našli v černém pytli na odpadky tělo. Chlapec byl nahý a ztuhl v poloze vsedě, pažemi si objímal kolena. Ruce měl svázané stříbrnou lepicí páskou. Kůže v obličeji měla žlutohnědou barvu a kožovitou strukturu, která připomínala pergamen.

Ruce měl však téměř černé.

„Nějaké známky sexuálního násilí?“ Obrátila se k Ivu Andrićovi, který seděl na bobku před ní.

„To ještě nejsem schopen říct. Ale vyloučit se to nedá. Nechci dělat předčasné závěry, ale podle mých zkušeností bývá často součástí takového extrémního týrání i sexuální násilí.“

Jeanette přikývla.

Policie se pokusila v rámci svých možností zaclonit místo činu pomocí lešení a plachet, ale terén byl zvlněný, takže se sem dalo zpovzdálí dohlédnout. Před zátarasy se už pohybovalo několik fotografů s teleobjektivy, Jeanette jich bylo téměř líto. Mají puštěné čtyřiadvacet hodin denně policejní vysílání a čekají, až se stane něco úžasného.

Nevšimla si však, že by dorazili novináři. Noviny asi už nemají na to, aby všude posílaly své lidi.

„Ach jo,“ řekl jeden z policistů a zavrtěl nad tím výjevem hlavou. „Jak se ksakru může stát něco takovýho?“ Otázka patřila Ivu Andrićovi.

Tělo bylo v podstatě mumifikované, což Ivo Andrić vyhodnotil tak, že bylo delší dobu uchováváno na naprosto suchém místě, neleželo tudíž během stockholmské zimy plné rozbředlého sněhu někde venku.

„Máš pravdu, Schwarzi,“ řekl a zvedl hlavu. „To se právě snažíme zjistit.“

„No jo, ale vždyť ten kluk je mumifikovanej. Jako nějakej blbej faraon. To se přeci nedá stihnout za přestávku na kafe! Viděl jsem na Discovery, jak zkoumali toho chlápka, co ho našli v Alpách. Mám dojem, že se jmenuje Ötzi.“

Ivo Andrić přikývl na souhlas.

„Nebo toho, jak ho našli někde na jihu v nějakým močálu.“

„To asi myslíš Muže z Bockstenu,“ odpověděl Andrić, Schwarzovo žvanění už ho začínalo unavovat. „Teď mě nech pracovat, abychom se posunuli dál,“ dodal, ale hned zalitoval, že to znělo tak příkře.

„To nebude nic jednoduchýho,“ řekl Schwarz. „Takovejhle trávník je plnej psích hoven a jinýho neřádu. I kdyby něco z toho bordelu patřilo pachateli, jak má člověk poznat, co přesně? A stejný je to i s otiskama bot.“ Ustaraně zavrtěl hlavou a zatvářil se zamyšleně.

Přestože byl Ivo Andrić zkušený a už zažil mnoho krutosti, za celou svou dlouhou a pestrou odbornou kariéru neviděl nic podobného tomu, co měl nyní před sebou.

Chlapec měl na pažích i po celém těle snad sto skvrn tvrdších než tkáň, která je obklopovala, což znamenalo, že byl za svého života vystaven ohromnému počtu ran. Podle vpadlých kloubů se dalo předpokládat, že rány nejen dostával, ale i uštědřoval.

Až dosud bylo všechno jasné.

Na zádech mumifikovaného chlapce se však rovněž nacházel velký počet hlubokých ran, jakoby způsobených bičem.

Ivo Andrić si zkusil v duchu představit, co se stalo. Chlapec bojoval o život, a když už dál nemohl, někdo ho začal bičovat. Věděl, že na předměstích obydlených přistěhovalci se pořádají zakázané psí zápasy. Tady mohlo jít o něco podobného, ale s jedním zásadním rozdílem: o svůj život tu nebojovali psi, ale chlapci.

Nebo aspoň jeden z nich byl chlapec.

Kdo byl jeho protivníkem, o tom se dalo jen spekulovat.

A pak tu byla ještě ta skutečnost, že nezemřel, když podle všeho už dávno zemřít měl. Pitva snad poskytne informace o zbytcích drog nebo chemických látek. Rohypnol, možná Fencyklidin. Ivo Andrić pochopil, že jeho práce může začít až ve chvíli, kdy tělo převezou na patologii v Karolínské nemocnici v Solně.

Rozhodl se, že si mezitím zajde na oběd.

Kolem dvanácté mohli tělo přesunout do šedého plastového pytle a naložit do vozu, který ho převeze do Solny. Práce Jeanette Kihlbergové na tomto místě skončila a ona mohla pokračovat dál na Kungsholmen. Když se vydala k parkovišti, začalo poprchávat.

„Do prdele!“ ulevila si nahlas a Åhlund, jeden z jejích mladších kolegů, se otočil a tázavě na ni pohlédl.

„Mám rozbitý auto. Na cestě sem se mi podělalo a zapomněla jsem na to. Musím zavolat odtahovku.“

„A kde stojí?“ zeptal se kolega.

„Tamhle.“ Ukázala na červené rezavé špinavé audi stojící asi dvacet metrů od nich. „Proč? Ty se snad vyznáš v autech?“

„Je to takovej můj koníček. Není auto, který bych nedokázal spravit. Dej mi klíče, podívám se, co s tím je.“

Předala mu klíčky a postavila se na chodník. Déšť zesílil a ona se roztřásla.

Åhlund nastartoval a vyjel na ulici. Rachocení a pískání ještě zesílilo a ona se rozhodla, že zavolá otci a poprosí ho o malou půjčku. Táta nejdřív odmítne a odůvodní to tím, že už mu toho dluží až moc, ale pak se poradí s maminkou a ta to odsouhlasí.

Nakonec se otec zeptá, jestli už si Åke našel práci, a ona mu vysvětlí, že být nezaměstnaným umělcem není nic jednoduchého. Ale že se to co nevidět změní.

Pokaždé to probíhalo stejně. Musela přilézt ke křížku a vytáhnout Åkeho z bryndy.

A přitom by to mohlo být tak jednoduché, pomyslela si. Kdyby se tak dokázal pokořit a najít si načas práci. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, aby jí dal najevo, že mu na ní záleží a že chápe, jaké starosti Jeanette má, aby utáhla celou domácnost. Že si všiml, že někdy kvůli nezaplaceným účtům nemůže spát.

Mladý kolega po krátké projížďce vystoupil z auta a vítězně se usmál.

„Disk, kulový čep nebo obojí. Můžu si ho odvézt? Večer se na to podívám. Za pár dní ho dostaneš zpátky, zaplatíš součástky a dáš mi flašku whisky. Souhlas?“

„Jsi úžasnej, Åhlunde. Klidně si ten krám odvez a dělej si s ním, co chceš. Když ho dáš dohromady, dostaneš dvě flašky tvrdýho a přimluvím se za tebe, až tě budou povyšovat.“

Pak se Jeanette Kihlbergová vydala k policejnímu autu.

Kolektivní duch, pomyslela si.

Kronoberský blok

Při první poradě Jeanette rozdělila spolupracovníkům úkoly.

Skupina novopečených policistů už odpoledne obešla nájemníky v okolí a Jeannette si od toho dost slibovala.

Schwarz dostal nevděčný úkol projít seznamy aut, která projela mýtnými branami, bylo jich téměř osm set tisíc, a Åhlund měl prohlédnout záznamy z bezpečnostních kamer, které dostali z Pedagogické fakulty a ze stanic metra.

Monotónnost tohoto druhu vyšetřování se většinou stala údělem začátečníků a Jeanette se po ní nijak nestýskalo.

Ze všeho nejdůležitější bylo zjistit totožnost chlapce. Hurtig dostal za úkol kontaktovat uprchlické tábory v okolí Stockholmu. Sama Jeanette se chystala promluvit si s Ivem Andrićem.

Po schůzi se vrátila do své kanceláře a zavolala domů. Už bylo po šesté a dnes byla na řadě s večeří ona.

„Ahoj! Tak jak ses dneska měl?“ Snažila se mluvit vesele, přestože byla vystresovaná a unavená.

Samozřejmě že u nich v mnoha ohledech vládla rovnoprávnost. Rozdělili si mezi sebou každodenní povinnosti   Åke měl na starosti prádlo a ona luxování. Vařilo se podle předem stanoveného rozvrhu a pomáhal i Johan. Přesto přese všechno ale spočívala největší finanční zátěž na ní.

„Před hodinou jsem dopral. Jinak je všechno v pohodě. Johan před chvilkou přišel, říkal, že jsi mu slíbila, že ho dneska večer odvezeš na zápas. Stíháš to?“

„Ne, to nepůjde,“ vzdychla Jeanette. „Cestou do města se mi rozbilo auto. Johan musí jet na kole, zas tak hrozně daleko to není.“ Spočinula pohledem na rodinné fotografii, kterou měla připíchnutou na nástěnce. Johan byl na obrázku hrozně malý a na sebe se raději vůbec nedívala.

„Musím tu ještě pár hodin zůstat a pak pojedu domů metrem, tedy pokud mě někdo nesveze. Budeš muset objednat pizzu. Máš peníze?“

„Jojo,“ vzdychl Åke. „Jinak si nějaké vezmu z plechovky.“

Jeanette se zamyslela. „Dobře. Včera jsem tam dala pětistovku. Tak zatím.“

Åke neodpověděl, a tak zavěsila a opřela se do židle.

Pět minut si odpočine.

Zavřela oči.

Ústav patologie

Mrtvý chlapec ležel na pitevním stole z nerezové oceli a Ivo Andrić viděl, že kromě zhruba stovky drobných zatvrdlin má paže pokryté vpichy injekční stříkačky. Kdyby se otvory nacházely jen v ohybu lokte, dalo by se předpokládat, že chlapec byl přes svoje mládí narkoman. Propíchané měl ale obě paže, navíc náhodně, jako by se bránil. Potvrdil to nález zlomené jehly v chlapcově levé ruce.

Nejpozoruhodnější bylo, že chlapci někdo odstranil genitálie.

Ivo Andrić si povšiml, že byly odříznuty velice ostrým nožem.

Možná skalpelem nebo břitvou.

Po předběžném vyšetření v Ústavu patologie v Solně bylo Ivu Andrićovi zcela jasné, že bude potřebovat pomoc kolegů ze Státní laboratoře soudní chemie.

Tělo bylo pravděpodobně těžce otrávené a on pochopil, že ho čeká dlouhá noc.

Kronoberský blok

Hurtig vstoupil do Jeanettiny kanceláře, nesl nahrávku záhadného ranního telefonátu na pohotovost. Podal jí cédéčko a posadil se.

Jeanette se probrala a rozespale si protírala oči. „Mluvil jsi s těmi lidmi, co toho kluka našli?“

„Jasně. Byli to kolegové, podle hlášení na místo dorazili několik hodin po telefonátu na pohotovost. Na pohotovosti nereagovali okamžitě, protože se domnívali, že se jedná o žert.“

Jeanette vytáhla cédéčko z obalu a strčila ho do počítače.

Rozhovor trval dvacet vteřin.

„Sto dvanáct, co pro vás můžu udělat?“

Zapraskalo to, ale hlas slyšet nebylo.

„Haló! Sto dvanáct, co pro vás můžu udělat?“ Telefonistka se odmlčela a nyní bylo slyšet, jak někdo namáhavě oddechuje.

„Chci vám jen říct, že v křoví na Thorildsplanu leží mrtvej kluk.“

Muž zadrhával a Jeanette usoudila, že je pod vlivem alkoholu nebo drog.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se telefonistka.

„Na tom nezáleží. Chápete, co vám povídám?“

„Ano, pochopila jsem, že jste mi řekl, že na Bolidenplanu leží mrtvý člověk.“

„Říkal jsem na Thorildsplanu.“ Muže to podráždilo. „Mrtvola v záhoně u vchodu do metra na Thorildsplanu.“

Nastalo ticho.

Pak telefonistka váhavě řekla: „Haló?“

Jeanette se zamračila. „Na to, abychom pochopili, že ten člověk volal odněkud nedaleko metra, žádní Einsteini být nemusíme, co?“

„To ne. Ale když...“

„Když co?“ Slyšela se, jak podrážděně mluví, ale dělala si naděje, že rozhovor jí poskytne odpovědi aspoň na některé otázky. Že jí dodá něco, čím bude moct zacpat hubu policejnímu prezidentovi a státnímu zástupci.

„Promiň,“ omluvila se vzápětí, ale Hurtig jen pokrčil rameny.

„Zítra se na to podíváme.“ Vstal a vydal se ke dveřím. „Radši jeď domů za Johanem a Åkem.“

Jeanette se vděčně usmála. „Dobrou noc a ahoj zítra.“

Když za sebou Hurtig zavřel dveře, navolila číslo svého nadřízeného, policejního prezidenta Dennise Billinga.

Šéf vyšetřovacího týmu odpověděl po čtvrtém zazvonění.

Jeanette mu vyprávěla o mumifikovaném chlapci, o anonymním telefonátu a o všem ostatním, co se přihodilo odpoledne a večer.

Jinými slovy, nesdělila mu nic důležitého.

„Uvidíme, jestli něco zjistíme při dotazech v okolí, a taky čekám, co zjistí Ivo Andrić. Hurtig si promluví s oddělením násilných činů a tak dále, však to znáš.“

„Nejlepší je, jak jistě víš, vyřešit případ co nejrychleji. Pro tebe i pro mě.“

Přestože šlo o jejího šéfa, dokázala se Jeanette jen s obtížemi vyrovnat s jeho přezíravým postojem vůči ní, který, jak věděla, se odvíjel jen od té prosté skutečnosti, že je žena.

Dennis Billing byl jedním z těch, kteří nechtěli, aby se Jeanette stala kriminální komisařkou. S neoficiální podporou státního zástupce von Kwista se snažil prosadit jinou osobu, samozřejmě že mužského pohlaví.

Navzdory jeho výslovnému nesouhlasu Jeanette povýšili, ale od té doby jí dával neustále najevo, že ji nemá příliš v lásce.

„Samozřejmě že pro to uděláme všechno, co je v našich silách. Ozvu se zítra, až budeme vědět víc.“

Dennis Billing si odkašlal.

„Chtěl jsem s tebou mluvit ještě o něčem jiném.“

„Ano?“

„Vlastně je to důvěrná záležitost, ale v tomhle případě se nemůžeme držet pravidel tak přísně. Musím si od tebe vypůjčit tvůj tým.“

„To ale nejde! To přece musíš pochopit.“

„Na čtyřiadvacet hodin, od zítřejšího večera. Pak ti je zase vrátím. Navzdory vzniklé situaci je to bohužel nevyhnutelné.“

Jeanette si připadala bezmocná a příliš unavená na to, aby začala protestovat.

Dennis Billing pokračoval: „Mikkelsen potřebuje pomoc. Pozítří má provést domovní prohlídku u několika osob podezřelých z přechovávání dětské pornografie, a sám to nezvládne. S Hurtigem, Åhlundem a Schwarzem už jsem mluvil. Zítra budou pracovat jako obvykle a pak se připojí k Mikkelsenovi. Jen abys věděla.“

Jeanette pochopila, že nemá smysl cokoli dalšího říkat.

Že ani nemá, co by k tomu řekla.

Ukončili hovor.

V půl desáté Jeanette vyšla z policejního ředitelství a zamířila k metru. Na náměstí Fridhemsplan se ohlédla k výškové budově, sídlu deníku Dagens Nyheter, a uvědomila si, že osoba, kterou právě teď hledá, by se mohla nacházet někde v blízkosti.

Co to je za člověka, když dokáže někomu udělat to, co viděla?

Na stanici Sockenplan vystoupila, dala se k domovu, a když uviděla žlutý domek, ucítila na čele první kapku deště.

Mýdlový palác

V krvavém sedmnáctém století pojmenovali místo, kde se nyní rozprostírá náměstí Mariatorget, po králi Adolfu Fredrikovi pod podmínkou, že už se na něm nikdy nebude popravovat. Od té doby tu přišlo o život nejméně sto čtyřicet osm osob za okolností, které popravu více či méně připomínaly. V této souvislosti tedy nehrálo žádnou roli, jestli se náměstí říká Mariatorget nebo náměstí Adolfa Fredrika.

Některé z oněch sto čtyřiceti osmi vražd se odehrály ani ne dvacet metrů od domu, kde měla svou soukromou psychoterapeutickou praxi Sofia Zetterlundová   v nejhořejším patře staršího domu v Sankt Paulsgatan, hned vedle Mýdlového paláce. Tři byty na patře byly přestavěny na kanceláře a nyní si je pronajímali dva zubaři, jeden plastický chirurg, advokát a ještě jeden psychoterapeut.

Čekárna byla zařízena v nevtíravě moderním stylu. Návrhář interiérů, kterého najali, zakoupil několik velkých obrazů od Adama Diesela-Franka, které byly vyvedené v podobně šedých odstínech jako pohovka a dvě křesla.

V rohu stála bronzová skulptura od německé rodačky Nadyi Ushakové, která představovala velkou vázu s růžemi, z nichž některé už začínaly uvadat. Na jednom stonku byla připevněna malá kovová cedulka s nápisem DIE MYTHEN SIND GREIFBAR.

Při slavnostním zahájení se o významu této věty diskutovalo, ale nikdo nedokázal přijít na věrohodné vysvětlení.

Mýty jsou hmatatelné.

Světlé stěny, drahý koberec a exkluzivní umělecká díla dohromady způsobovaly, že ze všeho čišela diskrétnost a blahobyt.

Po několika přijímacích pohovorech byla coby recepční přijata bývalá lékařská tajemnice Ann-Britt Erikssonová, pro všechny společně. Jejím úkolem bylo objednávání pacientů a jiné administrativní práce.

„Stalo se něco, co bych měla vědět?“ zeptala se Sofia Zetterlundová, když ráno dorazila, jako obvykle přesně v osm hodin.

Ann-Britt vzhlédla od novin, které si rozložila před sebou.

„Ano, volali z Huddinge a chtěli přesunout schůzku s Tyrou Mäkelä na jedenáctou. Řekla jsem jim, že jim zavoláte a potvrdíte to.“

„Zavolám jim hned.“ Sofia vykročila ke své kanceláři. „Ještě něco?“

„Ano,“ odpověděla Ann-Britt. „Před chvílí volal Mikael a říkal, že pravděpodobně nestihne odpolední letadlo, takže dorazí na Arlandu až zítra brzy ráno. Mám vám vzkázat, že by byl rád, kdybyste dnes večer přespala v jeho bytě, abyste se mohli ráno vidět.“

Sofia se zastavila a položila ruku na zárubeň.

„Kdy mám dneska prvního pacienta?“ Rozčilovalo ji, že musí měnit plány. Chtěla Mikaela překvapit a pozvat ho na večeři do Gondoly, ale on teď jako obvykle všechno zkomplikoval.

„V devět, a pak ještě dva odpoledne.“

„A kdo přijde nejdřív?“

„Carolina Glanzová. V novinách píšou, že má moderovat pořad, ve kterém bude cestovat po světě a zpovídat celebrity. Není to divné?“

Ann-Brit potřásla hlavou a zhluboka vzdychla.

Carolina Glanzová se s velkým humbukem prosadila v jednom ze všech těch pořadů, které hledají talenty a jichž jsou televizní programy plné. Sice nijak výjimečně dobře nezpívala, ale podle poroty disponovala všemi parametry potřebnými pro novou hvězdu. V zimě a na jaře objížděla malé noční kluby a vystupovala v nich na playback s písněmi, které nazpívala ne tak půvabná, ale hlasově lépe vybavená dívka. Carolina se neustále objevovala v bulvárních denících a jeden skandál střídal druhý.

Když se média konečně začala zajímat o někoho jiného, Carolina začala pochybovat o sobě samé i o své volbě povolání.

Sofia koučovala pseudocelebrity jen velmi nerada a motivovat se k rozhovorům s nimi ji stálo velké úsilí, přestože to pro ni z finančního hlediska bylo velmi výhodné. Měla pocit, že obětuje svůj čas zbytečnostem, protože věděla, že své schopnosti lépe využije při práci s klienty, kteří pomoc opravdu potřebují.

Chtěla se zabývat skutečnými lidmi.

Posadila se za psací stůl a zavolala do Huddinge. Přesunula termín, a tak jí zbyla na přípravu jen hodina. Ukončila hovor a vyndala si materiály o Tyře Mäkelä.

Zalistovala ve složce. Lékařské dobrozdání, policejní výslech a vyšetření na soudní psychiatrii, ke kterému ji přizvali, aby poskytla doplňující vyjádření. Dohromady toho bylo téměř pět set stran. Složka papírů, která se nejméně zdvojnásobí, než bude případ uzavřen.

Přečetla si zápis výslechu dvakrát, stránku po stránce, a soustředila se na to nejzásadnější.

Na psychický stav Tyry Mäkelä.

Vyšetřovatelé se rozdělili na dva tábory. Psychiatr, který vedl vyšetřování, doporučoval vězení, a podobně i kurátoři a jeden z psychologů. Proti tomu se však postavili druzí dva psychologové, kteří upřednostňovali léčení na psychiatrii.

Sofia dostala za úkol tyto dvě skupiny přesvědčit, aby našly společné řešení a došly ke konečnému závěru, ale věděla, že to nebude jednoduché.

Tyra Mäkelä byla spolu s manželem odsouzena za vraždu jejich jedenáctiletého adoptivního syna. U chlapce byl diagnostikován fragilní x-syndrom, vývojová vada s fyzickými i psychickými obtížemi. Chlapec byl bezbrannou obětí a Sofia při pouhém pomyšlení na tento případ pociťovala hluboký smutek.

Rodina žila izolovaně ve venkovském domě. Vyšetřování jednoznačně vypovídalo o brutalitě, které byl chlapec vystaven. Stopy výkalů v plicích a žaludku, popáleniny od cigaret, týrání hadicí od vysavače.

Mrtvolu našli v lese nedaleko od domu.

Případem se hodně zabývala média, mimo jiné proto, že do zločinu byla zapletena i matka. Veřejnost, v zásadě s jednotným pohledem na věc a vedená několika uřvanými vlivnými politiky a novináři, požadovala nejpřísnější trest, který zákon umožňuje. Tyru Mäkelä měli zavřít do věznice Hinseberg na co nejdelší dobu.

Sofia však věděla, že kdyby se Tyra dostala na soudní psychiatrii, zůstala by tam zavřená ještě déle než ve vězení.

Byla Tyra Mäkelä v období, kdy k týrání chlapce docházelo, psychicky vyrovnaná? V materiálu bylo doloženo, že se jednalo nejméně o tři roky.

Problémy skutečných lidí, pomyslela si Sofia.

Sepsala si v bodech otázky, které chtěla ženě odsouzené za vraždu položit, a ze zamyšlení ji vytrhla až Carolina Glantzová, která vplula do místnosti v rudých kozačkách sahajících až do půli stehen, lakované červené minisukni a černé kožené bundě.

Nemocnice v Huddinge

Sofia dorazila do Huddinge krátce po půl jedenácté a zaparkovala před velkým nemocničním komplexem.

Celá budova byla obložená šedivými a modrými kachlíky a ostře kontrastovala s okolostojícími domy omítnutými v různých pestrých odstínech. Kdesi slyšela, že to za druhé světové války mělo při možném bombardování odvrátit pozornost od nemocnice. Budova nemocnice měla ze vzduchu působit jako jezero a domy kolem ní měly vytvářet iluzi polí a luk.

Stavila se v kafetérii a koupila si kávu, obložený chleba a ranní noviny. Pak se vydala dál, ke vchodu.

Zamkla si cennosti do bezpečnostní skříňky v hale, prošla detektorem kovů a kráčela dál dlouhou chodbou. Nejprve minula oddělení 113 a jako obvykle slyšela, jak se jeho obyvatelé perou a hádají. Byli tam umístěni obtížně zařaditelní pacienti obluzení léky, kteří čekali na převoz do Säteru, Karsuddenu, Skogome nebo nějaké jiné psychiatrické léčebny na venkově.

Pokračovala rovně dál, zabočila doprava na 112, do společné hovorny, kterou psychologové používali. Mrkla na hodiny a zjistila, že je tu o čtvrt hodiny dřív.

Zavřela dveře, posadila se za stůl a začala porovnávat titulní strany novin.

HRŮZNÝ NÁLEZ V CENTRU STOCKHOLMU a MUMIE V KŘOVÍ!

Zakousla se do chleba a usrkávala horkou kávu. Na náměstí Thorildsplan našli mumifikované tělo malého chlapce.

Mrtvé děti, napadlo ji.

Ve článku srovnávali situaci s případem Mäkelä a Sofii se sevřelo srdce.

Když kdosi zaklepal na dveře, měla chleba snězený a kávu vypitou.

„Dále!“ řekla a ve dveřích se objevil mohutný zřízenec.

„Ahoj, Sofie!“

„Nazdar, KG. Všechno v pořádku?“

„Celkem jo, až na to, že před chvilkou byl poplach v kuřárně a že jsme se museli rvát s nějakým šaškem, kterej kolem sebe házel židlema. Pěknej hajzl to byl, měl toho spoustu v krvi i na svědomí.“

„Když jsem šla kolem, slyšela jsem tam rámus.“

„Přivedl jsem ti někoho, s kým si asi chceš promluvit.“ Ukázal přes rameno.

Žargon zřízenců příliš v lásce neměla. I když se jednalo o těžké zločince, neměli zapotřebí, aby se o nich mluvilo urážlivě či pohrdlivě.

„Zaveď ji dovnitř, a pak nás můžeš nechat o samotě.“

Mýdlový palác

Ve dvě hodiny odpoledne byla Sofia Zetterlundová zpátky ve své ordinaci v centru města. Do konce pracovní doby jí zbývali ještě dva pacienti. Tušila, že po návštěvě v Huddinge se na ně dokáže soustředit jen s obtížemi.

Posadila se k psacímu stolu a snažila se zformulovat odůvodnění toho, že pro Tyru Mäkelä se doporučuje léčení v psychiatrické léčebně. Jednání se skupinou vyšetřovatelů, které následovalo po rozhovoru s obžalovanou, mělo za výsledek, že psychiatr do jisté míry přehodnotil svůj postoj k trestu a Sofia doufala, že už brzy dojde ke konečnému rozhodnutí.

Když už kvůli ničemu jinému, tak kvůli Tyře Mäkelä.

Ta žena totiž léčení potřebovala.

Sofia sestavila přehled událostí v Tyřině životě a jejích povahových rysů. Tyra Mäkelä za sebou měla dva pokusy o sebevraždu, už ve čtrnácti se záměrně předávkovala léky, a když jí bylo dvacet, odešla do předčasného důchodu kvůli chronické depresi. Patnáct let strávených se sadistickým Harrim Mäkelä vyústilo v další pokus o sebevraždu a vraždu adoptivního syna.

Sofia byla přesvědčená, že doba strávená s manželem, který byl mimochodem shledán zdravým a schopným pobytu ve vězení, ženino onemocnění ještě umocnila.

Došla k závěru, že Tyra Mäkelä pravděpodobně trpěla v letech před vraždou chlapce opakovanými psychózami. Bylo doloženo, že dvakrát během posledního roku strávila nějakou dobu na psychiatrii, což její tezi podporovalo. V obou případech ji našli, jak se potuluje po vesnici, byla proti své vůli zadržena a po několika dnech zase propuštěna.

Sofia si také povšimla dalších nejasností ohledně Tyřina podílu na týrání a vraždě chlapce. Její inteligenční kvocient byl totiž tak nízký, že byl sám o sobě důvodem, proč nemůže být obviněna z vraždy. Tuto okolnost soud víceméně přešel. Sofia před sebou viděla ženu, která byla trvale pod vlivem alkoholu a která se úplně ztotožňovala s představami svého manžela. Vzhledem k její pasivitě ji bylo možné označit za spoluvinici trestného činu, ale zároveň nebyla vzhledem ke svému psychickému stavu schopna tomuto skutku zabránit.

Rozsudek už prošel nejvyšší instancí a zbývalo jen nastoupit výkon trestu.

Tyra Mäkelä potřebuje léčbu. Její skutek se už nikdy nedá odčinit, ale pobyt ve vězení by nikomu neprospěl.

Rozhodnutí vyšetřovatelů nesmí být ovlivněno brutalitou celého případu.

Sofia odpoledne dokončila své vyjádření k případu Tyry Mäkelä a přijala pacienty objednané na třetí a na čtvrtou. Byl to vyhořelý generální ředitel a stárnoucí herečka, která už nedostávala role, což ji uvrhlo do hluboké deprese.

Když se Sofia v pět hodin chystala odejít domů, u recepce ji zadržela Ann-Britt.

„Nezapomněla jste, že máte jet příští sobotu do Göteborgu? Už mám lístek na vlak a budete bydlet v hotelu Scandic.“

Ann-Brit položila na pult desky.

„Ovšemže ne,“ odpověděla Sofia.

Měla schůzku se zástupci nakladatelství, které chtělo vydat nový překlad knihy bývalého dětského vojáka Ishmaela Beaha Došel jsem daleko. Vzpomínky dětského vojáka. Nakladatelství chtělo, aby jim Sofia, která měla zkušenosti s traumatizovanými dětmi, pomohla s ověřováním faktů.

„A kdy mi to jede?“

„Brzy. Doba odjezdu je na jízdence.“

„05.12?“

Sofia vzdychla a vrátila se do kanceláře hledat zprávu, kterou před sedmi lety napsala pro UNICEF.

Když se posadila za psací stůl a vytáhla dokument, zamyslela se nad tím, jestli je vlastně připravená vystavit vzpomínky z tehdejší doby světlu.

Sedm let, pomyslela si.

Copak už je to opravdu tak dlouho?

Minulost

Plechové město Plaatstaden se táhne dva kilometry od severu k jihu podél svahů mezi silnicí a mořem. Džíp ujíždí rychlostí téměř devadesát kilometrů za hodinu po hrbolaté hliněné cestě a červený prach z lateritových vrstev ji štípe v očích.

Vidí vůbec na tu cestu? myslí si a poočku pohlédne na mladíka, který řídí. Je to jeden ze zhruba padesáti tisíc bývalých dětských vojáků, kteří byli přeplaceni a přešli na stranu vlády.

Vyhlédne oknem na chatrče pod sebou a pevně sevře kliku dveří.

Už je tu skoro dva měsíce. Nejdřív jako dobrovolnice u Human Rights Watch a pak skoro šest týdnů u UNICEF, je pověřena neoficiálním úkolem.

Oficiálním, nebo neoficiálním? Vlastně ani neví.

Všude tu panuje chaos. Silnice byly zničené vojenskými oddíly, které jsou ještě činné, a pokud nejsou zničené, jsou plné zátarasů, které tu rozestavili road workers, asi desetiletí kluci, kteří je bez zaplacení nenechají projet.

Zpráva, kterou má předat, už je hodně opožděná.

Před dvěma týdny se spolu s nigerijským pomocníkem pokusila dostat do tábora, ale vzdali to asi v polovině cesty, protože za pouhé tři kilometry museli téměř dvacetkrát zastavit u zátarasu.

Tentokrát se zdá, že to půjde trochu snáz.

„We’re here, lady!“ řekne mladík za volantem.

Zastaví s džípem u rezavé benzinové pumpy a s úsměvem se k ní otočí.

„Road stops here. Can’t go any further.“

„Dollar?“

„Yes, five dollars fine.“

Když k ní natáhne ruku, zahlédne jizvu po odstraněném tetování. RUF, Revoluční sjednocená fronta. Vzpomíná si, jak slyšela, že při odstraňování tetování se často používá zapálený střelný prach. Jiná, nejméně stejně bolestivá metoda je vyříznutí potetované kůže skleněným střepem. V každém případě mu jizva bude navěky připomínat, kým kdysi býval.

Vrahem.

Dítětem, které mělo moc nad dospělými.

„Ain’t got some petrol among that bags?“ ptá se mladík a ukazuje na její zavazadla.

Ona ví, že lahev benzinu mívá často větší cenu než pár mizerných dolarů.

„No, I’m sorry.“ Podává mu další dvě pomačkané bankovky.

„Good luck, lady, whatever you’re up to!“

Poděkuje mu za svezení, vezme si své věci a vystoupí z džípu. Má velkou krosnu a dvě menší tašky, které si pověsí kolem krku. V tom horku je nedokáže vláčet déle než pár kilometrů.

Pomalu kráčí po červené prašné cestě. Vpravo se z ní otvírá fantastický výhled na pobřeží a rozlehlé bělostné pláže. Kdyby nebylo té hrůzy, která se odehrává dole mezi plechovými přístřešky, bylo by to panorama jako vystřižené z brožury pro turisty.

Osmdesát tisíc mrtvých civilistů, dva miliony uprchlíků a průměrná délka života zhruba pětatřicet let. A přitom by tahle země mohla patřit mezi nejbohatší na světě. Země, kde jsou jedna z největších nalezišť diamantů na celé planetě, ale již plundrují chamtivé sousední země a obchodníci s diamanty ze západní Evropy. Země vrahů, pašeráků, zohavených dětí a znásilněných žen.

Ví, že mívá občas mírný sklon k politické naivitě, ale zároveň chápe, že skutečnými zločinci nejsou zabijáci ani vojáci. Jsou to ti, co se nacházejí na druhém konci výrobního řetězce. Bankovní ředitelé, mafiánští diamantoví králové a ženy, které se nemohou nasytit třpytivých kamenů, ale ani ve snu je nenapadne zamýšlet se nad tím, odkud pocházejí.

Abyste se mohly zdobit šperky, usekávají lidem ruce a podřezávají krky, pomyslí si.

Provizorní tábor v Lakce poblíž Freetownu byl vybudován za pouhých pár dní začátkem června pod dohledem západoafrických mírových sil.

Nad plechovými chatrčemi visí červený smog a ona vstoupí na hlavní trasu, která se hemží uprchlíky a vojáky. O kus dál zahlédne poničený prapor, který patří Červenému kříži, ale jinak tu není nic, podle čeho by poznala, kde sídlí humanitární organizace.

Zastaví se u špinavého bílého nákladního auta, na kterém je modře nastříkáno Cold Water. Zaplatí několika mincemi bezrukému chlapci za igelitový pytlík s vlažnou vodou, který drží mezi zuby.

Vzpomene si na příběhy, které slyšela od dětských vojáků v Port Loko. Když povstalci z RUF přepadali vesnice na venkově a předměstí Freetownu, sjetí kokainem, heroinem nebo opilí, dávali svým obětem na výběr mezi dvěma možnostmi   s krátkým nebo s dlouhým rukávem.

S krátkým rukávem znamenalo, že jim usekli paže nad loktem.

Dlouhé rukávy byly, když ruce uťali nad zápěstím.

Ve stínu za nákladním autem sedí v malém kočárku pro panenky chlapec. Jeho trup končí v přikrývce, která leží v dřevěném kočárku spolu s několika prázdnými lahvemi, a ona pochopí, že dítě nemá nohy.

Dívá se na bezrukého a beznohého u nákladního auta.

Jaké utrpení dokáže člověk způsobit jiným lidem, než sám přestane být člověkem a změní se v netvora? uvažuje.

Ozve se zatroubení, trhne sebou, obrátí se a vidí, že asi padesát metrů před ní přijíždí po hlavním tahu vojenský autobus. Na jeho střeše stojí vysoký svalnatý muž a řve do megafonu. Je zabalený do modro-bílo-zelené vlajky Sierry Leone a volá něco v řeči mende. Nerozumí mu, i když jindy touto řečí hovoří téměř plynně.

V davu lidí nastane panika, někdo hodí velkým kamenem a rozbije přední sklo autobusu. Několik vojáků se vykloní ven a začnou bez jakéhokoliv varování střílet do davu.

Slyší kolem sebe hvízdat kulky, vrhne se na zem a rychle zaleze pod nákladní auto, kde se chce schovat. Bezruký chlapec se skrčí vedle ní a ten beznohý leží nehybně na zemi, zasažený několika střelami.

Vojenský autobus jede dál směrem k táboru a na střelbu z něho nyní odpoví oddíl vojáků, kteří se skrývají za jedním z přístřešků na druhé straně silnice. Muž na střeše pozpátku sletí na zem a vlajka, do níž je zabalený, se zbarví krví. Autobus ujíždí stále dál a narazí do jednoho přístřešku, motor zhasne a střelba utichne.

Náhle se rozhostí naprosté ticho.

Vzduch je zbarvený červeným prachem a ona zaslechne z několika stran sténání. Cesta je prázdná, jen pár metrů od autobusu na ní leží mrtvý muž. Zasáhli ho do obličeje a má ustřelenou pravou tvář.

Přestože v táboře Lakka by mělo být mnohem bezpečněji než na většině jiných míst, kde pobývala, poprvé zažila ozbrojené přepadení s oběťmi na životech.

Pokouší se vstát, ale něco jí překáží. Zřejmě si podvrtla nohu, jak se vrhla na zem.

Nějaký postřelený muž kulhá pryč a kolem se jakoby nic prochází pár slepic.

Skrze prach vidí skupinku vojáků, která prohledává autobus. Ozývají se rozkazy a o kus dál někdo vleče pryč muže s vlajkou. Ještě žije, ale nebrání se.

Znovu se pokouší vstát, ale bolest v noze náhle nesnesitelně zesílí a ona pochopí, že ji má pravděpodobně zlomenou.

Do prdele! pomyslí si.

Bezruký chlapec se na ni usměje.

„Think you need help. You wait here so nobody steal water. I still have my legs left so I run for help.“

„How about your friend?“ Pokývne k beznohému, který pořád nehybně leží jen pár metrů od ní.

„Dead. Not my friend. No problem. But you have pain. No good so I run for help, okay?“

Poděkuje chlapci a ten se rozběhne pryč.

Za deset minut se vrátí s dvěma lékaři, kteří se jí představí chatrnou angličtinou. Rychle jí prohlédnou nohu a pak ji společně odnesou do tábora Červeného kříže.

Než opustí bezrukého chlapce, poděkuje mu.

Tváří se docela bezstarostně a lehce ji políbí na tvář.

„No problem, ma’am.“

Kronoberský blok

Den poté kriminální komisařka Jeanette Kihlbergová systematicky pročetla dokumenty, které jí vyhledal policejní asistent Jens Hurtig. Protokol o výslechu, záznam vyšetřování a rozsudky, které se všechny týkaly týrání nebo vražd s prvkem sadistického násilí. Jeanette konstatovala, že až na jednu výjimku byl vždy pachatelem muž.

Výjimka se jmenovala Tyra Mäkelä a nedávno ji společně s manželem odsoudili za vraždu jejich adoptivního syna.

S něčím takovým, co viděla na místě činu na Thorildsplanu, se dodnes nesetkala, a bylo jí jasné, že potřebuje pomoc.

Zvedla sluchátko a zavolala Larsi Mikkelsenovi ze Státní kriminální policie, který měl na starosti násilné a sexuálně motivované trestné činy páchané na dětech. Rozhodla se, že mu vše popíše co nejstručněji. Kdyby se Mikkelsen rozhodl, že jí pomůže, může to dál rozvést.

Takový zatracený svinstvo, říkala si, když čekala, až telefon zvedne.

Vyslýchat a vyšetřovat pedofily. Zhlédnout tisíce hodin nahraných znásilnění a několik milionů fotografií zneužívaných dětí, dá se to vůbec vydržet? Předpokládala, že takového člověka přepadne zoufalství.

Může pak vůbec mít děti?

Po rozhovoru s Mikkelsenem Jeanette Kihlbergová znovu svolala vyšetřovací skupinu a pokusili se na základě dostupných faktů dojít k nějakému závěru. Nebyl to nijak jednoduchý úkol, protože zatím neměli dostatečný počet stop, z nichž by mohli vycházet.

„Rozhovor s pohotovostí pocházel z oblasti kolem sídla Dagens Nyheter,“ Åhlund zvedl nějaký papír. „To mi přišlo před chvilkou a brzy dostaneme přesnější informace.“

Jeanette přikývla. „Jak moc přesné?“

„Technici říkali, že s přesností na zhruba deset metrů. V nejhorším případě...“ Åhlund ztichl.

„A v nejlepším případě?“ ušklíbl se Schwarz. „Chci říct...“

„To nám bude naprosto stačit,“ přerušila ho Jeanette.

Odmlčela se, aby upoutala jejich pozornost, vstala a přešla k bílé tabuli z umělé hmoty, na které bylo připevněno asi deset fotografií mrtvého chlapce.

„Takže co všechno víme?“ Obrátila se na Hurtiga.

„Na trávníku a v záhonu na místě činu jsme zajistili otisky kol kočárku a menšího automobilu. Kola auta pocházejí od úklidového vozu a promluvili jsme si s mužem, který úklid prováděl, takže to můžeme odškrtnout.“

„Je tedy možné, že někdo na přepravu mrtvoly použil kočárek.“

„Ano, je to tak.“

„A nemohl tam toho kluka někdo přinést?“ zeptal se Åhlund.

„I to by klidně šlo, pokud by ta osoba byla dostatečně silná. Ten chlapec nevážil víc než pětačtyřicet kilo.“

V místnosti se rozhostilo ticho a Jeanette předpokládala, že si ostatní stejně jako ona představují, jak někdo nese po ulici tělo mrtvého chlapce zabalené v černém plastovém pytli.

Ticho přerušil Åhlund. „Když jsem viděl, jak byl ten kluk ztýraný, tak jsem si okamžitě vzpomněl na Harriho Mäkelä, a kdybych nevěděl, že je bezpečně pod zámkem v Kumle, tak...“

„Tak co?“ zasmál se Schwarz.

„Tak bych si myslel, že hledáme jeho.“

„Fakt? A ty si myslíš, že nás ostatní to nenapadlo?“

„Přestaňte žvanit!“ Jeanette se zadívala do papírů. „Na Mäkelä zapomeňte. Od Larse Mikkelsena ze státní kriminálky jsem ale dostala tip na jistého Jimmieho Furugårda.“

„Kdo je Furugård?“ zeptal se Hurtig.

„Bývalý voják OSN. Nejdřív byl dva roky v Kosovu a potom rok v Afghánistánu. Skončil před třemi lety, pověst měl všelijakou.“

„A čím je pro nás zajímavý?“ Hurtig otevřel svůj poznámkový blok a nalistoval nepopsanou stránku.

„Jimmie Furugård byl několikrát odsouzen za znásilnění a ublížení na zdraví. Ve většině případů se jeho obětí stali přistěhovalci nebo homosexuálové, ale zdá se, že Furugård má ve zvyku týrat i své přítelkyně. Tři případy znásilnění. Dvakrát odsouzen, jednou osvobozen.“

Hurtig, Schwarz a Åhlund se na sebe podívali a přikývli na souhlas.

Zajímá je to, pomyslela si Jeanette, ale přesvědčit se mi je nepodařilo.

„A proč ten násilník skončil s vojenskou službou u OSN?“ zeptal se Åhlund. Schwarz se na něj zamračil.

„Podle toho, co tu čtu, to bylo kvůli důtce za to, že opakovaně zneužíval prostitutky v Kábulu. Ale nejsou tu podrobnosti.“

„Takže nesedí?“ řekl Schwarz.

„Ne, z Hallu ho pustili loni koncem září.“

„Ale hledáme opravdu násilníka?“ vložil se do hovoru Hurtig. „Jak je vůbec možné, že Mikkelsen jmenoval právě jeho? Vždyť se přece zabývá zločiny páchanými na dětech.“

„Uklidni se,“ usadila ho Jeanette. „Pro naše vyšetřování mohou být relevantní všechny typy sexuálního násilí. Tenhle Jimmie Furugård je zřejmě brutální týpek, který by se neštítil napadnout ani dítě. Nejméně v jednom případě byl podezřelý z týrání a pokusu o znásilnění nezletilého chlapce.“

Hurtig se otočil k Jeanette. „A kde je teď?“

„Podle Mikkelsena zmizel beze stopy. Mejlovala jsem von Kwistovi, abychom po něm vyhlásili pátrání, ale zatím mi neodpověděl. Pravděpodobně chce mít víc informací.“

„Bohužel nemáme na čem stavět, pokud jde o Thorildsplan, a von Kwist moc moudrosti nepobral...“ vzdychl Hurtig.

„Zatím,“ přerušila ho Jeanette, „budeme postupovat jako obvykle ve spolupráci s kriminálními techniky. Pracovat musíme metodicky a nezaujatě. Nějaké otázky?“

Všichni zavrtěli hlavou.

„Dobře. Tak se do toho pustíme.“

Chvíli ještě uvažovala a ťukala přitom propisovačkou do stolu.

Jimmie Furugård, přemýšlela. Pravděpodobně rozštěp osobnosti. Zřejmě se nepovažuje za homosexuála a potlačuje svá nutkání. Vyčítá to sám sobě a cítí vinu.

Něco jí tu nehrálo.

Otevřela jeden z obou večerníků, které si koupila cestou do práce, ale nestihla přečíst. Už si ale všimla, že obojí noviny mají zhruba podobnou titulní stranu, až na texty.

Zavřela oči a zůstala klidně sedět, napočítala do sta a pak zvedla sluchátko a zavolala státnímu zástupci von Kwistovi.

„Dobrý den. Už jste četl můj e-mail?“ řekla.

„Ano, bohužel, a pořád ještě se snažím pochopit způsob vašeho uvažování.“

„Co tím myslíte?“

„Jen to, že mám dojem, že jste naprosto ztratila soudnost!“

Jeanette slyšela, že je rozčilený.

„Nechápu...“

„Jimmie Furugård není člověk, kterého hledáte. To je všechno, co potřebujete vědět!“

„Takže?“ Jeanette se začala zmocňovat zuřivost.

„Jimmie Furugård je vážený a schopný voják OSN. Byl několikrát vyznamenán a...“

„Já umím taky číst,“ přerušila ho Jeanette. „Ale ten chlap je nácek a několikrát ho odsoudili za znásilnění a ublížení na zdraví. Chodil v Afghánistánu za prostitutkami a...“

Odmlčela se. Uvědomila si, že státní zástupce pro její názory stejně pochopení mít nebude. Byla velká chyba, že předtím doufala v opak.

„Už musím končit.“ Znovu ovládla svůj hlas. „Takže musíme zkrátka hledat jinde. Děkuju vám, že jste mě vyslechl. Na shledanou.“

Zavěsila, položila dlaně na desku psacího stolu a zavřela oči.

Za ta léta se už naučila, že znásilňovat, týrat, ponižovat a vraždit je možné na nespočet různých způsobů. Svírala pěsti a náhle jí došlo, že stejně tak lze mnoha způsoby mařit vyšetřování a že státní zástupce jí dokáže házet klacky pod nohy z různých nekalých důvodů.

Vstala a přešla přes chodbu do Hurtigovy kanceláře. Zrovna telefonoval a naznačil jí, aby si sedla. Rozhlédla se.

Hurtigova kancelář byla naprostým protikladem její vlastní. Na policích byly očíslované pořadače a na psacím stole úhledné hromádky složek. Dokonce i pokojové rostliny na okně vypadaly, že se jim daří dobře.

Hurtig domluvil a zavěsil.

„Co říkal von Kwist?“

„Že Furugård není náš člověk.“ Jeanette se posadila.

„Možná má pravdu.“

Jeanette neodpověděla. Hurtig odstrčil hromadu papírů a pokračoval: „Víš, že zítra přijdeme později?“

Jeanette se zazdálo, že Hurtig se tváří zahanbeně. „V klidu. Musíte jen pomoct zabavit pár počítačů s dětskou pornografií a pak se vrátíte sem.“

Hurtig se usmál.

Staré Enskede

Druhý den poté, co našli na Thorildsplanu mrtvé tělo chlapce, odešla Jeanette Kihlbergová z policejního ředitelství krátce po osmé hodině večer.

Hurtig se jí nabídl, že ji odveze domů, ale poděkovala mu a odmítla pod záminkou, že se projde směrem k Hlavnímu nádraží a odtamtud pojede do Enskede metrem.

Potřebovala být chvilku sama.

Patnáctiminutová procházka. Nemyslet na práci ani na peníze. Jen nechat myšlenky volně plynout, na chvíli úplně vypnout.

Neušla ještě ani kousek a už ji někdo vyrušil.

Když scházela po schodech na nábřeží u Kungsbron, přišla jí esemeska. Byla od jejího otce.

Ahoj, psal. Jak se máš?

Měl s ovládáním mobilního telefonu velké potíže a to, že se vůbec odhodlal kontaktovat ji pomocí esemesky, ji překvapilo. Vždycky jí totiž telefonoval. Teď napsal celé dvě věty, sice krátké, ale naprosto srozumitelné.

Neuvěřitelné, pomyslela si.

Skvěle, odepsala. Makám. Chytám padouchy.

Zasmála se té formulaci. Vymyslel ji otec, říkával to vždycky, když se vrátil domů z práce.

Když se blížila ke Klaraberskému viaduktu, už byla myšlenkami znovu u práce.

Tři generace policistů v rodině. Dědeček, tatínek a nakonec i ona. Babička a maminka byly v domácnosti.

A Åke, pomyslela si. Umělec. A muž v domácnosti.

Když se její tatínek dozvěděl, že se chystá vykročit v jeho šlépějích, musela vyslechnout všelijaké historky, jejichž smyslem bylo ji od jejího úmyslu odradit.

Narušení lidé. Feťáci a alkoholici. Bezdůvodné týrání. To, že se dříve nekopalo do někoho, kdo leží na zemi, je výmysl. Dělalo se to odjakživa a bude se to dělat i nadále.

Otec však nesnášel zejména jednu část své práce.

Byl přidělen na předměstí jižně od centra Stockholmu, poblíž byla stanice metra i příměstského vlaku, a tak byl nucen nejméně jednou za rok slézt do kolejiště a posbírat tělesné pozůstatky člověka.

Hlavu.

Paži.

Nohu.

Hrudní koš.

Pokaždé z toho byl potom úplně zničený.

Nechtěl, aby se jeho dcera musela dívat na všechno, co vídal on, a jeho poučení se dalo shrnout jednou větou.

„Dělej si, co chceš, jen se nedávej k policii.“

Nic z toho, co jí vykládal, ji však nepřimělo k tomu, aby své rozhodnutí změnila. Jeho historky ji naopak ještě více motivovaly.

První překážka, díky které by ji nemuseli na Policejní akademii přijmout, byla vada levého oka. Operace ji stála veškeré úspory a navíc si musela půl roku prakticky denně přivydělávat, aby si ji vůbec mohla dovolit.

Druhá překážka se objevila, když zjistila, že je jednoduše moc malá.

Vyřešila to konzultací u chiropraktika. Dvanáct týdnů pak pracoval na její páteři a podařilo se mu Jeanette protáhnout o dva centimetry, které jí chyběly do požadované výšky.

Cestou na přijímací pohovor si v autě lehla, protože věděla, že se páteř může zkrátit, když člověk delší dobu sedí.

Co se stane, když ztratím motivaci? uvažovala.

Začínalo léto, ale večer byl chladný a ona vešla do budovy Hlavního nádraží, místo aby se vydala k metru Vasovou ulicí.

Nesmí se to stát, usoudila, když vešla do tepla. Musím to prostě táhnout pořád dál.

Prošla autobusovým nádražím do vlakového, sjela po eskalátoru ještě níž a protlačila se davem lidí v průchodu mezi stanicemi příměstského vlaku a metra.

Když tady uviděla žebráky a překupníky, vzpomněla si na peníze.

Otevřela peněženku. Zbývaly jí dvě zmačkané stokoruny, třicet korun zaplatí za jízdenku domů. Doufala, že Åke neutratil všechny peníze, které mu dala na domácnost začátkem týdne. I kdyby Åhlund dokázal auto opravit, předpokládala, že mu bude muset pár tisíc dát.

Práce a peníze, pomyslela si.

Copak se těch starostí nikdy nezbaví?

Když si Johan šel lehnout, usadili se Åke a Jeanette v obýváku, oba si udělali čaj. Zanedlouho mělo začít play-off na mistrovství Evropy ve fotbale a ve sportovním zpravodajství se důkladně zabývali šancemi švédského národního mužstva. Jako obvykle zazněly úvahy, že se dostane minimálně do čtvrtfinále, snad i do semifinále a není vyloučeno, že by mohlo získat i zlato.

„Mimochodem, volal tvůj táta,“ prohodil Åke, pohled nespouštěl z obrazovky.

„A chtěl něco zvláštního?“

„Jako vždycky. Jak se máš, co Johan, jak mu to jde ve škole. Mě se zeptal, jestli už jsem si našel nějaký způsob obživy.“

Jeanette věděla, že její otec Åkeho v lásce nemá. Při jedné příležitosti ho nazval ochmelkou. Při jiné flákačem. Povalečem. Seznam přídomků byl rozmanitý a obsažný. Došlo dokonce i k tomu, že těmito slovy jejího manžela označil v jeho přítomnosti a před celou rodinou.

Jí v takových situacích bylo Åkeho líto a okamžitě se ho zastala, ale čím dál častěji se přistihovala, že jí kritika připadá oprávněná.

Tady doma se ksakru pořád nic neděje, pomyslela si.

Åke opakovaně prohlašoval, že mu vůbec nevadí být mužem v domácnosti, když ona pracuje, ale přísně vzato dělala stejně tak ženu v domácnosti i ona jemu. Nebyl by to problém, pokud by občas něco dokázal vydělat svými obrazy, ale v této oblasti se upřímně řečeno nehýbalo nic.

„Åke...“

Neslyšel ji. V televizi právě běžela reportáž o kapitánech švédského národního mužstva, která ho zcela zaujala.

„S penězi jsme na tom hodně bledě,“ řekla. „Budu muset zase zavolat tátovi, ale je mi to hrozně trapné.“

Neodpověděl.

Ignoruje ji snad?

„Åke?“ zkusila to znovu. „Posloucháš mě vůbec?“

Znovu povzdechl. „Jojo,“ odpověděl potom, ale jeho pozornost stále upoutávala televize. „Ale teď máš přece důvod mu zavolat.“

„Co tím chceš říct?“

„Bosse přece dneska volal,“ odsekl podrážděně. „Takže očekává, že mu zavoláš zpátky.“

S ním se vůbec nedá mluvit, pomyslela si Jeanette.

Cítila, jak se v ní zvedá vlna zuřivosti, chtěla se vyhnout hádce, a proto vstala z pohovky a odešla do kuchyně.

Uviděla horu špinavého nádobí. Åke a Johan si dělali palačinky, to se nedalo přehlédnout.

Ne, neumyje to nádobí. Bude tam ležet tak dlouho, dokud ho Åke neumyje. Posadila se ke stolu a vytočila číslo svých rodičů.

Tohle už je ksakru naposledy, slibovala si.

Když Jeanette dotelefonovala, vrátila se zase do obýváku, posadila se na pohovku a trpělivě čekala, až pořad skončí. Měla fotbal hodně ráda, možná ještě víc než Åke, ale tenhle druh pořadů ji nezajímal. Připadalo jí, že to jsou jen plané žvásty.

„Volala jsem tátovi,“ řekla, když se objevily závěrečné titulky. „Pošle mi na účet pět tisíc, abychom měli zbytek měsíce z čeho žít.“

Åke nepřítomně přikývl.

„Ale nechci, aby se to ještě někdy opakovalo,“ pokračovala. „A tentokrát to myslím vážně. Je ti to jasné?“

Ošil se. „Jojo, chápu to.“

Uvidíme, pomyslela si Jeanette.

Vita bergen

Sofia a její bývalý přítel Lasse získali byt komplikovanou trojsměnou. Za Sofiin malý dvoupokojový byt na Lundagatan a Lasseho třípokojový u Mosebackenu získali její současný prostorný pětipokojový byt nahoře na Åsöbergetu, poblíž náměstí Nytorget a parku Vita bergen.

Vstoupila do předsíně, odložila kabát na věšák a šla dál do obýváku. Tašku s indickým jídlem odložila na stůl a vydala se do kuchyně pro příbor a sklenici vody.

Pustila televizi, posadila se na pohovku a dala se do jídla.

Jen málokdy byla tak klidná, aby se mohla zabývat jen jídlem, a snažila se vždycky mít po ruce něco, čím by se rozptýlila. Knihu, noviny, nebo jako teď televizi. Aspoň nějakou společnost.

Palivo, napadlo ji.

Tělo se musí natankovat, aby fungovalo.

Osamělé večeře ji deprimovaly, a tak rychle jedla a mezitím přepínala kanály. Dětský pořad, americká komedie, reklama a vzdělávací vysílání.

Viděla na hodinách, že za chvilku začnou zprávy, odložila ovladač a v tu chvíli jí zapípal mobil.

Esemeska od Mikaela.

Jak se máš? Mně se stýská... psal.

Polkla poslední sousto a odpověděla.

Otrávená. Musím ještě večer pracovat. Pusu.

Práce jí sloužila jako útočiště před zoufalstvím, které občas pociťovala. Už nějaký čas její zájem stále více upoutávala jistá osobnost.

Sofia si zvykla pročítat každý večer část svých poznámek. Pokaždé doufala, že ji přitom napadne něco nového, rozhodujícího.

Rozhodla se, že se hned po zprávách přesune na hodinku dvě do pracovny.

Vstala, přešla do kuchyně a vysypala zbytky jídla do koše. Z obýváku slyšela znělku zpravodajství, hlavní zprávou byl už druhý den nález těla mrtvého chlapce u Thorildsplanu.

Hlasatel říkal, že policie zveřejnila telefonní rozhovor, který přijala pohotovost včera ráno.

Sofia si pomyslela, že volající mluví, jako by byl hodně pod parou.

Vytáhla z kabelky flashdisk, zasunula ho do počítače a otevřela složku o Victorii Bergmanové.

Připadalo jí, že Victorii Bergmanové spousta částí její osobnosti schází. Během jejich rozhovorů vyšlo najevo, že Victoria ve svém dětství a dospívání prožila mnoho traumat, která potřebuje zpracovat. Mnoho sezení přešlo v dlouhé monology, které se vlastně nedaly rozhovory nazvat.

Sofia občas dokonce málem usnula, protože Victoria jednotvárně drmolila. Její monology fungovaly jako jakási autohypnóza, která způsobovala, že Sofia usínala a měla výpadky paměti, takže si všechny podrobnosti Victoriina vyprávění nedokázala zapamatovat. Když se s tím svěřila jednomu kolegovi z ordinace, navrhl jí, aby si rozhovory nahrávala, a půjčil jí za lahev dobrého vína svůj malý diktafon.

Označila kazety datem a časem, a teď už jich měla v kartotéce v práci zamčených pětadvacet. Pasáže, které jí připadaly zvláště zajímavé, si přepsala a uložila na flashdisk.

Teď Sofia otevřela složku označenou VB, která obsahovala několik textových souborů.

Dvakrát rychle klikla na jeden z nich a četla na obrazovce:

Některé dny byly lepší, jiné horší. Připadalo mi, jako by mi můj žaludek dokázal předem říct, kdy se začnou hádat.

Sofia podle svých poznámek věděla, že v rozhovoru jde o to, jak Victoria trávila v dětství prázdniny v kraji Dalarna. Rodina Bergmanova téměř každý víkend nasedla do auta a ujela dvě stě padesát kilometrů k malému domku v Dala-Flodě. Victoria vyprávěla, že o prázdninách tam pobývali bez přestávky celý měsíc.

Četla dál:

Můj žaludek se nikdy nezmýlil, takže jsem se vždycky už několik hodin předtím, než na sebe začali křičet, schovala ve své tajné klubovně. Vždycky jsem si udělala pár obložených chlebů a lahev vody se šťávou, protože jsem nikdy nevěděla předem, jak dlouho se budou hádat a kdy máma bude mít čas něco uvařit.

Jednou jsem škvírou mezi prkny viděla, jak ji honí po poli. Máma utíkala, co jí nohy stačily, ale on byl rychlejší, praštil ji do krku a srazil ji k zemi. Když se později zase objevili před domem, ona měla nad okem ošklivou ránu a on zoufale plakal.

Mamince ho bylo líto.

Osud se k němu zachoval nespravedlivě a on musel usilovně vychovávat své dvě ženy.

Kdybychom ho jen já a maminka poslouchaly a nebyly tak vzdorovité.

Sofia si udělala pár poznámek, k čemu se v rozhovorech vrátí, a pak soubor zavřela.

Namátkou otevřela další a hned poznala, že se jedná o jedno ze sezení, při nichž Victoria ztratila pojem o okolním světě.

Rozhovor začal jako obyčejně, Sofia položila otázku a Victoria odpověděla.

Po každé další otázce však byla odpověď delší a nesouvislejší. Victoria vyprávěla o jedné věci, která v ní asociovala něco docela jiného, a tak pořád dál ve stále rychlejším tempu.

Sofia vyhledala nahrávku tohoto rozhovoru, zastrčila kazetu do přehrávače, zmáčkla tlačítko Play, uvelebila se v křesle a zavřela oči.

Hlas Victorie Bergmanové.

...a tak jsem to snědla, aby už dál sakra nežvanily, a ony okamžitě ztichly, když viděly, co všechno jsem schopná udělat, jen abych mohla být jejich kamarádka. Aniž bych jim přitom musela lézt do zadku. Předstírat, že je mám ráda. Přimět je, aby si mě vážily. Přimět je, aby pochopily, že mám taky mozek a dokážu přemýšlet, i když to tak vždycky nevypadá, když chodím sama na procházky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vraní dívka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.