Nathanael West
Den kobylek

Translation © Olga Špilarová, 2014
ISBN 978-80-7511-094-7 (epub)
ISBN 978-80-7511-095-4 (pdf)

Z anglického originálu The Day of the Locust
s přihlédnutím k vydání The Complete Works of Nathanael West
(Farrar, Straus and Giroux, Inc., New York 1975)
přeložila Olga Špilarová
Doslov Martin Hilský
Obálka Karel Horák
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 52. svazek edice Na cestě
celkově jako svou 1038. publikaci
Vydání první
Praha 1994

Adresa knihkupectví
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

1.

Těsně před koncem pracovní doby zalehl z ulice do kanceláře ohlušující hlomoz. Sténání kůže se mísilo s kovovým řinčením a do toho zběsile duněly údery tisíce kopyt. Tod Hackett přiskočil k oknu.

Pod ním míjela celá armáda kavalerie a pěšáků. Valili se jako dav: šiky byly nevyrovnané, jako by prchaly z nějaké strašlivé porážky. Dolmany husarů, zdobené čáky stráží, lehká hannoverská jízda s koženými čapkami a vlajícími rudými chocholy, to vše se zmítalo v nepředstavitelném zmatku. Za kavalerií následovala pěchota, vzduté moře houpajících se toreb, muškety na ramenou, přes prsa zkřížené řemeny, po boku tašky na patrony. Tod poznal anglickou pěchotu v šarlatu s bílými nárameníky, černé pěšáky vévody z Brunšviku, francouzské granátníky v dlouhých bílých kamaších, Skoty s koleny holými pod kostkovanými kilty.

Zpoza rohu budovy vyrazil malý tlouštík s tropickou korkovou helmou, ve sportovní košili s krátkými rukávy a v golfkách, a pádil za armádou.

„Plac devět – na devítku, vy hovada!“ ječel do megafonu.

Kavalerie pobídla koně a pěchota se dala do klusu. Tlouštík s korkovou helmou funěl za nimi, hrozil pěstí a nadával.

Tod se díval, dokud nezmizeli za kusem mississippského parníku, pak si uklidil tužky a kreslicí prkno a vyšel z kanceláře. Před ateliérem postál chvíli na chodníku a rozhodoval se, jestli má jít domů pěšky, nebo se svézt tramvají. Za ty necelé tři měsíce, co tu pracoval, mu Hollywood ještě nezevšedněl, byl však pohodlný a pěšky chodil nerad. Řekl si tedy, že pojede tramvají až k Vine Street a zbytek cesty dojde.

Na západní pobřeží Toda pozval agent společnosti National Films. Pátral po nových talentech a na výstavě studentských prací Yaleovy akademie výtvarných umění se mu zalíbily Todovy kresby. Místo mu nabídl telegraficky. Kdyby se byl s Todem setkal, asi by ho nevyzval, aby se v Hollywoodu specializoval na návrhy kulis a kostýmů. Todovo velké, nemotorné tělo, jeho pomalé modré oči a nejistý úsměv vzbuzovaly dojem, že nemůže mít žádné nadání; vypadal jako prosťáček.

Přes svůj zevnějšek byl však Tod komplikovaný mladý muž s celou řadou osobností, ukrytých jedna v druhé jako sada čínských krabiček. A „Požár v Los Angeles“, obraz, na kterém pracoval, měl s konečnou platností dokázat, že talent má.

U Vine Street z tramvaje vystoupil. Kráčel k domovu a pozorně si prohlížel večerní zástupy. Mnoho lidí mělo na sobě sportovní oděv, který ale neměl se sportováním nic společného. Svetry, golfky, plátěné kalhoty, modrá flanelová saka s mosaznými knoflíky byly ve skutečnosti kostýmy. Tělnatá dáma v jachtařské kšiltovce šla na nákup, nechystala se na projížďku plachetnicí, muž v norfolské kamizole a tyroláku se nevracel z hor, nýbrž z pojišťovací kanceláře, a dívka v šortkách, teniskách a s páskou kolem hlavy nehrála ještě před chvílí tenis; odešla z telefonní ústředny.

Uprostřed té elegantní maškarády se tu a tam objevili lidé jiného typu. Jejich obleky byly nenápadité a špatně střižené, objednané v katalozích obchodních domů. Ostatní se pohybovali rychle, střelhbitě se vrhali do obchodů a do barů na skleničku, ale tihle otáleli na nárožích nebo postávali zády k výkladním skříním a civěli na každého, kdo je míjel. Když kolemjdoucí pohled opětoval, objevila se jim v očích nenávist. Tou dobou o nich Tod věděl velmi málo – snad jen to, že přišli do Kalifornie umřít.

Byl odhodlán dovědět se mnohem víc. Cítil, že právě tyhle lidi bude napříště malovat. Už nikdy se nepustí do bachraté venkovské stodoly, staré kamenné zídky či statného nantucketského rybáře. Od okamžiku, kdy uviděl tyhle, věděl, že bez ohledu na původ, vzdělání a kulturní dědictví jeho mistry nemohou být Winslow Homer či Thomas Ryder, a obrátil se ke Goyovi a Daumierovi.

Prohlédl v nejvyšší čas. Během posledního ročníku na akademii už začal uvažovat, jestli by neměl s malováním přestat. Jak jeho technická zručnost vzrůstala, zmenšovala se radost z toho, že si dokáže poradit s kompozicí a barvami, a on si uvědomil, že stejně jako všichni jeho spolužáci směřuje k ilustraci či pouhé líbivosti. Když se naskytla možnost práce v Hollywoodu, ihned se toho chopil, přestože ho přátelé zrazovali: říkali, že se zaprodá a už nikdy nebude malovat.

Došel na konec Vine Street a začal stoupat Pinyon Canyonem. Snášel se večer.

Obrysy korun stromů plály bledě fialovým světlem a jejich temně purpurové středy postupně černaly. Tatáž fialová zář, připomínající světélkování neónů, lemovala i vrcholy šeredných hrbatých kopců, které na okamžik téměř zkrásněly. Domům však nemohlo pomoct ani měkké světlo soumraku. Na ty mexické ranče, samojské chýše, středomořské vily, egyptské a japonské chrámy, alpské chaty, tudorské chalupy a pak všechny možné kombinace nejrůznějších stylů by platil jenom dynamit.

Když zjistil, že jsou všechny ze štuky, papíru a latěk, milosrdně přičetl jejich tvar materiálu, z něhož vznikly. Ocel, kámen a cihly přidržují stavitelovu fantazii na uzdě, nutí ho, aby tlak a váhu rozdělil rovnoměrně a rohy aby byly na sebe kolmé, ale štuka a papír neuznávají žádné zákony, dokonce ani zákon o zemské přitažlivosti.

Na rohu La Huerta Road se vypínal miniaturní rýnský hrad s věžemi z dehtového papíru, do nichž byly vykrojeny střílny pro lučištníky. Vedle seděla nízká, pestře zbarvená stavba s kupolemi a minarety jako z Tisíce a jedné noci. Opět byl milosrdný. Oba domy vypadaly směšně, ale Tod se nesmál. Jejich touha po originalitě byla tak naivně dychtivá a bezelstná.

Je těžké smát se lidské touze po kráse a romantice, ať už jsou její výsledky jakkoli nevkusné, ba odpudivé. Můžeme si však povzdychnout. Jen máloco je smutnější než věci vpravdě obludné.

2.

Dům, ve kterém bydlel, byla nevyhraněná záležitost jménem San Bernandino Arms. Byl to dvouposchoďový kvádr a zadní a boční stěny, jen hrubě omítnuté, byly proraženy pravidelnou řadou strohých oken. Zato fasáda se honosila barvou rozředěné hořčice a zdvojená okna svíraly růžové maurské sloupy, podpírající bizarní římsy ve tvaru tuřínu.

Měl pokoj ve druhém patře, ale na okamžik se zastavil na odpočívadle o poschodí níž. V čísle 208 bydlela Faye Greenerová. V jednom bytě se někdo zasmál a on sebou provinile trhl a stoupal dál.

Jak otvíral dveře svého pronájmu, na podlahu se snesla navštívenka. „Poctivý Abe Kusich“, stálo na ní velkým písmem a pod tím menší kurzívou několik dobrozdání, vytištěných tak, aby vypadaly jako citace z novin.

„…Hollywoodská obdoba fy Lloyds“ – Stanley Rose.

„Abeovo slovo je cennější než Morganovy akcie“ – Gail Brenshaw.

Na rubu byl tužkou vzkaz:

„Kingspin čtvrtej, Solitair šestej. Na těhle tipech můžete vytřískat majlant.“

Otevřel okno, svlékl si sako a natáhl se na postel. Oknem viděl čtverec smaltovaného nebe a větev eukalyptu. Lehký vánek rozechvíval úzké dlouhé čepele listů a obracel je hned na jejich zelenou, hned stříbrnou stranu.

Aby vyhnal z hlavy Faye Greenerovou, začal myslet na „Poctivého Abea Kusiche“. Bylo mu dobře a chtěl, aby mu ten pocit vydržel.

Abe byl důležitou postavou v cyklu litografií nazvaném „Tanečníci“, na kterém Tod pracoval. Byl jedním z tanečníků. Dalšími byli Faye Greenerová a její otec Harry. Na jednotlivých listech se tanečníci střídali, ale shluk zarputile se tvářících diváků, kteří tvořili jejich publikum, zůstával stejný. Stáli a civěli na účinkující s tím samým výrazem jako na maškary na Vine Street. To jejich pohled nutil Abea a ostatní, aby nesmyslně kroužili v šíleném víru a vymršťovali se do vzduchu se zády prohnutými jako polepený pstruh.

Přes nechuť, kterou v něm budila Abeova groteskní zkaženost, Tod trpaslíkovu společnost vítal. Mužíček ho pokaždé buď rozptýlil nebo popudil, a tím ho utvrzoval v potřebě malovat.

S Abem se seznámil, ještě když bydlel v Ivar Street v hotelu Château Mirabelle. Ulici se také říkalo „Lyzolová ulička“: v Château bydleli hlavně prostitutky a jejich pasáci, zkrachovalí manažeři a impresáriové.

Zrána páchly hotelové chodby dezinfekcí, což Tod nesnášel. Navíc nájemné bylo vysoké, protože zahrnovalo policejní ochranu, tedy službu, kterou on nepotřeboval. Chtěl se přestěhovat, ale ze setrvačnosti a také proto, že nevěděl, kam jinam se obrátit, zůstával v Château. S Abem se seznámil náhodou.

Jednou pozdě v noci se vracel do svého pokoje a naproti přes chodbu uviděl u dveří ležet něco, co považoval za ranec špinavého prádla. Jak ho míjel, ranec se pohnul a vydal divný zvuk. Škrtl sirkou, domnívaje se, že to nejspíš bude pes zabalený do deky. Když světlo vzplálo, zjistil, že to je drobný mužíček.

Sirka zhasla a on rychle zapálil druhou. Byl to trpaslík zachumlaný do dámského flanelového županu. Kulatá věc na konci byla trpaslíkova poněkud hydrocefalická hlava. Z ní vycházelo táhlé, bublavé chrápání.

Na chodbě byla zima a průvan. Tod se rozhodl, že mužíčka probudí, a zlehka do něho šťouchl špičkou bot. Neznámý zasténal a otevřel oči.

„Tady byste neměl spát.“

„Kecy,“ zavrčel trpaslík a zase oči zavřel.

„Nastydnete se.“

Toto přátelské upozornění mužíčka ještě víc popudilo.

„Chci svý šaty!“ zahřímal.

Mezeru pode dveřmi, u nichž ležel, zaplavilo světlo. Tod se odhodlal, že to zkusí, a zaklepal. Po několika vteřinách pootevřela nějaká žena.

„Co ksakru chcete?“ zeptala se.

„Máte tady na chodbě přítele a…“

Ani jeden z nich ho nenechal domluvit.

„No a?“ štěkla žena a práskla dveřmi.

„Vrať mi mý šaty, ty děvko!“ zaburácel trpaslík.

Pak se dveře rozlétly a žena začala házet do chodby různé věci. Sako a kalhoty, košili, ponožky, boty a spodní prádlo, kravatu a klobouk, chrlila to jedno za druhým. Každou část oděvu doprovázela jiná nadávka.

Tod užasle hvízdl.

„To je ale formát!“

„To si pište,“ řekl trpaslík. „Extra špeciál, má ji metr širokou.“

Pisklavě se zachichotal vlastnímu vtipu, vlastně se tak poprvé projevil, jak by to člověk u trpaslíka čekal. Pomalu vstal a upravil si bohatě zřásněný župan, aby při chůzi nezakopl. Tod mu pomohl posbírat rozházené šatstvo.

„Heleďte, pane,“ zeptal se mužíček, „moh bych se u vás voblíct?“

Tod ho pustil do koupelny. Čekal, až se trpaslík ustrojí, a nemohl potlačit představy o tom, co se v bytě té ženské asi odehrálo. Začínal litovat, že do celé věci strkal prsty. Když se však z koupelny vynořil trpaslík s kloboukem na hlavě, Todovi se zlepšila nálada.

Trpaslíkův klobouk spravil téměř všecko. Toho roku se v okolí Hollywood Boulevardu hodně nosily tyroláky a trpaslíkův byl výstavním kouskem svého druhu. Měl tu pravou magicky zelenou barvu a vysoké kónické dýnko. Vpředu sice ještě mohla být mosazná přezka, ale jinak byl dokonalost sama.

Zbytek oblečení se k tyroláku nehodil. Místo střevíců s dlouhými špicemi a kožené zástěry měl trpaslík modrý dvouřadový oblek a černou košili se žlutou kravatou. Místo sukovité hlohové hole třímal v ruce svinutý výtisk dostihového zpravodaje Daily Running Horse.

„To mám za to, že si začínám se čtyrdolarovejma kurvama,“ řekl.

Tod přikývl a snažil se soustředit na brčálový klobouk. Jeho ochotný souhlas mužíčka podráždil.

„Na Abea Kusiche si žádná flundra vyskakovat nebude, to jí neprojde,“ řekl hořce. „Ne když jí můžu dát za dvacku zpřerážet hnáty, a já tu dvacku mám.“

Vytáhl tlustý svazek bankovek a zamával jím výhrůžně Todovi před obličejem.

„Tak vona si myslí, že si na mě může vyskakovat, co? Tak já vám teda povim…“

Tod ho rychle přerušil.

„Máte pravdu, pane Kusichi.“

Trpaslík přihupkal k Todovi. Ten si na okamžik myslel, že se mu chce vyšplhat do klína, ale mužíček se ho jen zeptal, jak se jmenuje, a potřásl mu rukou. Měl pevný stisk.

„Tak já vám teda povim, Hackette, že kdybyste se tam neobjevil, vyrazil jsem jí dveře. Dámička si myslí, že si na mě může vyskakovat, jenže tohle si šeredně vodskáče… Každopádně dík.“

„To je v pořádku, zapomeňte na to.“

„A kdepak. Já mám dobrýho pamatováka. Pamatuju si, kdo mi provede nějaký svinstvo a kdo mi zase pomůže.“

Svraštil obočí a chvíli mlčel.

„Poslyšte,“ řekl konečně. „Vy jste mě vytáh z bryndy a já vám to musim voplatit. Nemám zapotřebí, aby někdo rozhlašoval, že je mu Abe Kusich něco dlužnej. Takže to udělám takhle. Dám vám zaručenej tip na pátý pořadí v Caliente. Vsadíte bůra a zkásnete dvacku levou zadní. Je to absolutní tutovka.“

Tod nevěděl, co na to říct, a jeho váhání mužíčka urazilo.

„Myslíte, že bych vám dal špatnej tip?“ škaredil se. „To si myslíte?“

Aby se ho zbavil, Tod vykročil ke dveřím. „Ne,“ řekl.

„Tak proč si nechcete vsadit, no?“

„Jak se jmenuje ten kůň?“ zeptal se Tod doufaje, že ho uklidní.

Trpaslík ho následoval ke dveřím a za sebou táhl za rukáv župan. I s kloboukem sahal Todovi třicet centimetrů pod pás.

„Tragopan. Tutově vyhraje. Znám jeho majitele, dal mi echo.“

„Řek?“ zeptal se Tod.

Snažil se být milý, aby zakryl svůj pokus vymanévrovat trpaslíka na chodbu.

„Jo, Řek. Vy ho znáte?“

„Ne.“

„Že ne?“

„Ne,“ uzavřel to Tod.

„Jen se nepotentujte,“ vyjel na něho trpaslík, „zajímá mě, jak víte, že je Řek, když říkáte, že ho neznáte?“

Oči se mu podezřením zúžily a zaťal pěsti.

Tod se smířlivě usmál.

„Jen jsem hádal.“

„Tak vy jste hádal, jo?“

Trpaslík se přihrbil v ramenou, jako by chtěl vytáhnout revolver nebo dát Todovi pěstí. Tod ucouvl a pokusil se o vysvětlení.

„Hádal jsem, že bude Řek, protože Tragopan je řecké slovo a znamená bažant.“

Trpaslíka to vůbec neuklidnilo.

„Jak můžete vědět, že to znamená bažant. Jste snad Řek?“

„Ne, ale umím trochu řecky.“

„Jó takže vy jste inteligent, náramně chytrej.“

Krátce vykročil dopředu, našlapuje na špičky, a Tod se připravil, aby blokoval úder.

„Panáček študoval na univerzitě, co? Tak já vám tedy povim…“

Zamotal se nohou do županu a upadl na všechny čtyři. Toda pustil z hlavy a proklínal župan, pak si znovu vzpomněl na svou přítelkyni.

„Tak vona si myslí, že si na mě může vyskakovat.“

Šťouchal se přitom palcem do prsou.

„Kdo jí dal čtyrycet doláčů na potrat, kdo? A dalších deset, aby si pak mohla jet dáchnout na venkov. Poslal jsem ji na ranč. A kdo to za ni zatáh tenkrát v Santa Monice, kdo?“

„To je fakt,“ řekl Tod a připravil se, že ho prostě vystrčí ze dveří ven.

Na to však nedošlo. Mužíček náhle vyrazil z místnosti a rozběhl se chodbou, vláčeje župan za sebou. Za okamžik po něm nebylo ani stopy.

O několik dnů později zašel Tod do papírnictví na Vine Street koupit nějaký časopis. Zatímco si prohlížel zboží na pultě, ucítil, jak ho někdo tahá za spodek saka. Byl to trpaslík Abe Kusich.

„Jak žijete?“ vyjel na něho.

Toda překvapilo, že je stejně agresivní, jako když se setkali poprvé. Později, když ho víc poznal, přišel na to, že Abeova bojovnost je často míněna žertem. Když se tak choval k přátelům, hráli si s ním jako s vrčícím štěnětem, odráželi jeho bláznivé výpady a vzápětí ho opět provokovali k dalším.

„Celkem dobře,“ řekl Tod, „ale čeká mě stěhování.“

Skoro celou neděli strávil hledáním nového podnájmu a byl toho plný. Hned jak se však o tom zmínil, uvědomil si, že udělal chybu. Pokusil se celou věc uzavřít tím, že se obrátil k odchodu, ale trpaslík mu zastoupil cestu. Zjevně se v hledání pronájmů považoval za odborníka. Vyjmenoval a opět zavrhl tucet možností, aniž Tod jen hlesl, a pak se konečně dostal až k San Bernandino Arms.

„San Berdo – místo pro vás jak stvořený. Sám tam bydlim, takže to musim vědět. Domácí mele z posledního. Jen to vemte, najdu vám tam parádní cimru.“

„Já nevím, já…“ začal Tod.

Trpaslík se okamžitě zatvářil, jako by se smrtelně urazil.

„Neni vám to dost dobrý, co? Tak já vám teda něco povim, vy…“

Tod se nakonec nechal umluvit a s trpaslíkem do Pinyon Canyonu zašel. Pokoje v San Berdu byly malé a ne zrovna velečisté. Bez váhání si však jeden pronajal, když na chodbě zahlédl Faye Greenerovou.

3.

Tod usnul. Probudil se až po osmé. Vykoupal se a oholil, pak se před zrcadlem na komodě oblékl. Když si upravoval límec a vázal kravatu, snažil se soustředit na své prsty, ale oči mu stále ujížděly k fotografii, zastrčené do horního rohu rámu.

Byla to podobenka Faye Greenerové, záběr z krátké frašky, v níž měla bezvýznamný štěk. Fotografii mu dala ochotně, velkým, rozevlátým písmem dokonce připojila věnování „Srdečně Faye Greenerová“, avšak jeho přátelství odmítla, nebo lépe řečeno trvala na tom, že zůstane neosobní. Vysvětlila mu proč. Neměl jí co nabídnout, peníze ani pohledný zjev, a ona mohla milovat pouze muže krásného a jen muži bohatému by dovolila, aby miloval ji. Tod měl „zlaté srdce“ a ona měla muže „se zlatým srdcem“ ráda, ale pouze jako přátele. Nebyla bezcitná. Prostě jen kladla lásku na určitou úroveň, které bez peněz či pohledného zjevu nemohl dosáhnout.

Tod se zadíval na fotografii a odfrkl nevolí. Faye měla na sobě harémový kostým, široké turecké kalhoty, podprsenku z drobných kovových plíšků a přiléhavé bolero, a ležela natažená na hedvábném divanu. V jedné ruce držela láhev piva, v druhé cínový korbel.

Jel tenkrát až do Glendale, aby ji v tom filmu viděl. Byl o americkém bubeníkovi, který zabloudí v serailu damašského kupce a zažije spoustu legrace s místním dámským osazenstvem. Faye hrála jednu z tanečnic. Její role se skládala z jediné věty: „Ach, pane Smithi!“, a i tu řekla nepřesvědčivě.

Faye byla vysoká, s širokými rovnými rameny a s dlouhýma nohama jako meče. Krk byl také dlouhý a štíhlý, sloupkovitý. Obličej měla mnohem plnější, než by se podle ostatních částí těla očekávalo, a mnohem větší. Byla to měsíční tvář, kolem lícních kostí široká a směrem k bradě a k čelu se prudce zužovala. Dlouhé „platinové“ vlasy jí splývaly téměř až na ramena a na temeni byly podvázané úzkou modrou stužkou.

Na fotografii měla vypadat opile a také tak vypadala, ale ne alkoholem. Ležela na divanu s rukama a nohama rozhozenýma, jako by čekala na milence, a rty měla pootevřené vzdorným dráždivým úsměvem. Měla vypadat vyzývavě, nebyla to však výzva k rozkoši.

Tod si zapálil cigaretu a nervózně nasál kouř. Pokusil se dovázat kravatu, ale brzy se opět vrátil k fotografii.

Faye nevyzývala k rozkoši, ale k boji, tvrdému a nelítostnému, který spíš než k milování měl blíž k vraždě. Kdybyste se na ni chtěli vrhnout, bylo by to jako vrhnout se z okna mrakodrapu. Udělali byste to s výkřikem děsu. Nedoufali byste, že ještě kdy vstanete živí. Zuby by vám zajely do lebky jako hřebíky do smrkového prkna a páteř byste měli zpřeráženou. Neměli byste dokonce ani čas se zpotit nebo zavřít oči.

Podařilo se mu zasmát se svým úvahám, nebyl to však opravdový smích a napětí tím nezlomil.

Kdyby mu to dovolila, s radostí by se toho skoku odvážil, bez ohledu na následky. Jenže ona ho nechtěla. Nemilovala ho a v kariéře jí on nemohl pomoct. Nebyla sentimentální a nepotřebovala něžnost, i kdyby on jí byl schopen.

Konečně se oblékl a spěšně vyšel z bytu. Slíbil, že přijde na večírek ke Claudu Esteeovi.

4.

Claude byl úspěšný scenárista a bydlel v rezidenci, která byla přesnou kopií starého Dupuyova sídla poblíž Biloxi ve státě Mississippi. Když se Tod vynořil na příjezdové cestě vroubené zimostrázem, Claude mu z rozlehlé patrové verandy přehrál na uvítanou roli v souladu s jižanskou koloniální architekturou. Několikrát se zhoupl v patách jako plukovník z dob občanské války a zaklonil se, jako by měl obrovské břicho.

Neměl vůbec žádné. Byl to drobný vyschlý chlapík s neurčitými rysy a pokleslými rameny listonoše. Oblýskané mohérové sako a beztvaré kalhoty zaměstnance pošt by se k němu hodily, ale Claude byl jako obvykle oblečen velmi vybraně. V klopě hnědého saka mu svítil květ citroníku. Kalhoty měl z načervenalého tvídu s rybí kostí a na nohou luxusní polobotky barvy rzi. Flanelovou košili laděnou do slonoviny zdůrazňovala temně rudá kravata.

Zatímco Tod stoupal po schodišti k ruce napřažené k pozdravu, Claude stylově křikl na číšníka.

„No tak, ty negře líná! Mátový likér…“

Čínský sluha přiběhl s whiskou a sodou.

Claude s Todem chvíli pohovořil, pak ho nasměroval ke své ženě Alici na druhý konec verandy.

„Ne aby ses ztratil,“ zašeptal. „Půjdeme do bordelu.“

Alice seděla v proutěné houpačce s jakousi paní Joan Schwartzenovou. Když se Toda zeptala, jestli hraje tenis, paní Schwartzenová jim skočila do řeči.

„Takový nesmysl, mlátit do nevinného míčku, aby létal přes cosi, co by mělo sloužit k rybolovu, vždyť milióny lidí hladoví a i jediný slaneček by jim byl více ku prospěchu!“

„Joan je tenisová přebornice,“ vysvětlila Alice.

Paní Schwartzenová byla statná mladá žena s velkýma rukama a nohama a kostnatými, hranatými rameny. Měla hezký obličej osmnáctiletého děvčete a krk pětatřicátnice s vystouplými žílami a šlachami. Temně opálená pleť, rubínová s nádechem až do modra, poněkud zakrývala nápadný kontrast mezi obličejem a krkem.

„Přála bych si, kdybychom tak mohli jít do toho bordelu hned teď,“ prohlásila. „Zbožňuji bordely!“

Obrátila se k Todovi a svůdně zatřepetala řasami.

„A vy, pane Hackette?“

„Samozřejmě, má milá Joan,“ odpověděla Alice za něho. „Člověka nic tak nenaladí jako svatostánek neřesti. Každému podle jeho gusta.“

„To mluvíš o mně?“

Vstala a zavěsila se do Toda.

„Doprovoďte mě tamhle.“

Ukázala na skupinku mužů, s nimiž se zastavil Claude.

„Proboha, doprovoďte ji,“ řekla Alice. „Myslí, že si vyprávějí lechtivé historky.“

Paní Schwartzenová se protlačila doprostřed hloučku a vtáhla Toda s sebou.

„Vypravujete si prasečinky?“ zeptala se. „Prasečinky zbožňuji!“

Všichni se zdvořile zasmáli.

„Ne, bavíme se o práci,“ odvětil kdosi.

„Mě neoklamete! Ta zvířeckost ve vašich hlasech mi neunikla. Jen do toho, řekněte něco oplzlého!“

Tentokrát se nikdo nezasmál.

Tod se pokoušel zbavit její paže, ale držela ho pevně. Rozhostil se okamžik trapného ticha, pak se muž, kterého prve přerušila, pokusil navázat, kde přestal.

„Film si nechává všecko líbit,“ řekl. „Lidem jako Coombes bychom měli ukázat, zač je čeho loket.“

„Moje řeč,“ ozval se jiný. „Tyhle typy přijedou do Hollywoodu, narejžujou hromadu peněz, flákají se tu jak pašové, a pak se vrátí zpátky na Východ a vykládají žargonem hromadu historek o producentech, které v životě neviděli.“

„Proboha živého,“ zaúpěla paní Schwartzenová teatrálním šeptem, „oni se opravdu baví o práci!“

„Pojďme se poohlédnout po číšníkovi s pitím,“ řekl Tod.

„Ne. Doprovoďte mě do zahrady! Už jste viděl, co je v bazénu?“

Táhla ho za sebou.

Vzduch v zahradě byl těžký vůní mimózy a kozího listu. Štěrbinou v modré seržové obloze vykukoval vrásčitý měsíc jako obludný kostěný knoflík. Úzká dlážděná pěšina vroubená oleandry vedla k okraji bazénu. Na jeho dně, v místě, kde byla voda nejhlubší, spatřil černou hmotu.

„Co je to?“ zeptal se.

Kopla do vypínače, ukrytého kdesi v křoví, a zelenou vodu prozářila řada reflektorů, zapuštěných ve stěnách bazénu.

Byl to mrtvý kůň, či spíše realistická napodobenina koně v životní velikosti. Nohy trčely strnule do výšky a obrovské břicho se nadýmalo. Kladivouní hlava se zkroutila k jedné straně a z tlamy, vyceněné do smrtelné šklebu, visel těžký černý jazyk.

„Není báječný?“ zvolala paní Schwartzenová; tleskala rukama a poskakovala vzrušením jako dítě.

„Z čeho to je?“

„Tak vy jste se nedal nachytat? Jak nezdvořilé! Z gumy, samozřejmě. Stál spoustu peněz.“

„Ale proč tam je?“

„Přece pro obveselení! Jednou jsme se dívali na bazén a někdo, tuším Jerry Apis, poznamenal, že by to ještě chtělo na dno mrtvého koně, a tak si ho Alice pořídila. Nezdá se vám, že je k zulíbání?“

„Hrozně.“

„Vy jste mi ale protiva! Představte si, jak musí být Esteeovi šťastní, když ho ukazují hostům a vidí to obveselení a nadšení, všichni samé ‚och‘ a ‚ach‘!“

Postavila se na kraj bazénu a několikrát za sebou rychle zaóchala a zaáchala.

„Ještě tam je?“ ozval se kdosi.

Tod se ohlédl a viděl, jak pěšinou přicházejí dvě ženy a muž.

„Bojím se, že mu to břicho praskne!“ zvolala na ně paní Schwartzenová bujaře.

„Propáníčka,“ řekl muž a běžel se podívat.

„Vždyť je jenom napumpované vzduchem,“ poznamenala jedna z žen.

Paní Schwartzenová se zatvářila, že má pláč na krajíčku.

„Vy jste jako ten protiva pan Hackett! Nedopřejete mi ani pár iluzí!“

Tod už byl na poloviční cestě k domu, když na něho zavolala. Zamával jí, ale pokračoval v chůzi.

Muži kolem Clauda hovořili stále o filmu.

„Jak se ale chcete zbavit těch přivandrovalých mojzesů? Mají film v hrsti. Jsou to možná pologramoti, ale co se týče kšeftu, jsou zatraceně šikovný. Nebo aspoň vědí, kde si koupit lístek do tomboly a odejít se zlatýma hodinkama v zubech.“

„Měli by pár z těch miliónů, co vydělají, dát zpátky do filmu. Jako to dělá Rockefeller se svou nadací. Lidi, co dřív Rockefellery nenáviděli, se dneska už nestarají o to, jakými fintami si ty prachy z nafty nahrabali, každý je chválí za tu jejich nadaci. S filmem by se dalo podniknout to samý. Založit nadaci pro rozkvět věd a umění. Prostě dát tomu humbuku nějakou fasádu.“

Tod vzal Clauda stranou, aby se s ním rozloučil, ale Claude o tom nechtěl slyšet. Zavedl ho do knihovny a namíchal dvě velké skotské. Posadili se na pohovku proti krbu.

„Byls někdy u Audrey Jenningové?“ zeptal se Claude.

„Ne, ale slyšel jsem o ní vyprávět.“

„Pak musíš rozhodně s námi.“

„Mě zábava s profesionálkami neláká.“

„O to dnes nepůjde. Promítne nám film.“

„Mě tyhle věci deprimují.“

„U madam Jenningové tě nic deprimovat nebude. Dokáže udělat neřest přitažlivou tím, jak rafinovaně ji zabalí. Její podnik je triumf průmyslového designu.“

Tod ho rád poslouchal. Claude byl mistrem angažovaného řečnictví: dovolovalo mu vyjádřit vlastní morální nesouhlas, a přitom si udržet pověst vtipného světáka.

Tod mu hodil udičku. „Je mi jedno, do kolika celofánů to zabalí,“ řekl, „bordely mě deprimují stejně jako všechna místa, kam se něco vkládá, banky, poštovní schránky, hrobky, automaty.“

„Láska jako automat? Poslyš, to není marné. Vložíš minci a stlačíš páku. Uvnitř přístroje dojde k jisté mechanické činnosti. Obdržíš drobnou sladkost, zamračíš se na sebe do špinavého zrcadla, upravíš si klobouk, pevně sevřeš deštník a odkráčíš pryč s výrazem, jako by se bylo nic nestalo. Je to dobrý nápad, ale nic pro film.“

Tod se znovu rozhodl hrát s odkrytými kartami.

„Tak jsem to nemyslel. Poslední dobou jsem uháněl jednu holku a připadám si, jako kdybych nosil něco příliš velkého, než abych to mohl schovat do kapsy, diplomatku nebo menší kufřík. Je to nepohodlné.“

„Vím, vím. Vždycky je to nepohodlné. Nejprve se unaví pravá ruka, pak levá. Položíš si kufřík na zem a sedneš si na něj, ale lidé se diví, zastavují se a civí na tebe, takže nakonec jdeš dál. Odložíš kufřík za strom a spěcháš pryč, ale někdo ho najde, běží za tebou a vrátí ti ho. Když ráno odcházíš z domova, je to jen malý kufřík, laciný a se špatným držadlem, ale k večeru je z něho lodní kufr s mosazným kováním a spoustou nálepek. Vím. Je to dobré, ale nafilmovat se to nedá. Nesmíš zapomínat na diváky. Co takový holič v Purdue? Celý den jenom stříhal vlasy a je unavený. Nechce se dívat na nějakého blázna, jak vláčí kufřík nebo zápolí s šestákovým automatem. Holič chce romantiku, milostnou vášeň a oslnivý svět boháčů.“

Poslední věta platila jemu samému a Claude si zhluboka povzdychl. Chtěl mluvit dál, ale vešel čínský sluha a oznámil, že ostatní jsou už přichystáni k odjezdu k madam Jenningové.

5.

Jeli několika auty. Tod seděl vpředu ve voze, který řídil Claude, a jak projížděli Sunset Boulevardem, Claude mu líčil madam Jenningovou. V éře němého filmu to bývala známá herečka, ale zvukový film ji připravil o práci. Místo aby čekala na podřadné roličky a štěky jako tolik jiných bývalých hvězd, projevila skvělý smysl pro obchod a otevřela si veřejný dům. Nebyla zkažená, k tomu měla daleko. Vedla svůj podnik, jako jiné ženy řídí veřejné knihovny, prozíravě a se vkusem.

Žádná ze zaměstnankyň nebydlela přímo v podniku. Zatelefonovali jste a madam Jenningová k vám slečnu poslala. Cena byla třicet dolarů za noc a madam Jenningová si z toho patnáct nechávala. Někdo by si snad mohl myslet, že padesát procent je moc, ale ona si skutečně zasloužila každičký cent. Měla velkou režii. Vlastnila nádherný dům, v němž slečny čekaly na zákazníky, a automobil se šoférem, kterým je ke klientům dopravovala.

Krom toho se musela pohybovat v takových společenských kruzích, kde by mohla navázat vhodné kontakty. Koneckonců ne každý si může dovolit zaplatit třicet dolarů za vyspání. Povolovala svým děvčatům obsloužit jen pány zámožné a dobře postavené, o vkusu a diskrétnosti ani nemluvě. Byla tak důsledná, že trvala na tom, aby každého budoucího zákazníka osobně poznala, dřív než bude obsloužen. Často říkala, a po pravdě, že by žádnou svou zaměstnankyni nenechala jít s mužem, s nímž by se ona sama nebyla ochotná vyspat.

A byla to dáma skutečně na úrovni. Všichni nejvýznačnější návštěvníci považovali za čest, když se s ní mohli osobně seznámit. Bývali však zklamáni, když zjistili, že jde o kultivovanou ženu. Chtěli hovořit o jistých aktuálních záležitostech univerzálního zájmu, ona však trvala na tom, aby s ní diskutovali o Gertrudě Steinové a Juanu Grisovi. Ať se význačný návštěvník snažil sebeusilovněji – a o některých bylo známo, že se o to pokoušeli hodně dlouho –, nenašel v její kultivovanosti skulinu, jíž by mohl proniknout a stanout na její úrovni.

Claude neustále řečnil svým osobitým způsobem a portrét madam Jenningové nedokončil ani ve chvíli, kdy už je přišla pozdravit ke dveřím svého domu.

„Jsem tak ráda, že vás opět vidím!“ vítala je. „Zrovna včera jsem při odpoledním čaji říkala paní Priceové, že Esteeovi jsou moje oblíbená dvojice.“

Byla to hezká žena, uhlazená jako máslo, s plavými vlasy a ruměnou pletí.

Zavedla je do přijímacího salónku, kde bylo všechno sladěno do odstínů šedé, růžové a fialové. Žaluzie a strop byly růžové a stěny vylepeny bledavě šedou tapetou s drobným fialovým květinovým vzorkem. Na jedné stěně viselo promítací plátno, které se dalo i vyrolovat, a proti němu stála řada křesel, potažených růžovým a šedým atlasovým kartounem s fialovým lemováním. Uprostřed křesel byla na stolku z višňového dřeva malá promítačka, s níž nervózně manipuloval mladík ve večerním obleku.

Pokynula jim, aby se posadili. Vešel číšník a zeptal se, co si přejí k pití. Když si objednali a číšník jim nápoje přinesl, madam Jenningová zhasla a mladík spustil promítačku. Vesele se rozvrčela, ale chvíli trvalo, než obraz zaostřil.

„Co uvidíme nejdřív?“ zeptala se paní Schwartzenová.

„Le Prédicament de Marie.“

„To zní slibně!“

„Je to kouzelné, vskutku okouzlující,“ řekla madam Jenningová.

„Ano,“ přitakal promítač, který měl stále problémy s promítačkou. „Miluju Le Prédicament de Marie. Má v sobě cosi jedinečného, je to vzrušující až k nesnesení.“

Následovala dlouhá pauza, během níž se zoufale potýkal s přístrojem.

Paní Schwartzenová začala pískat a dupat a ostatní se přidali. Napodobovali hulvátské obecenstvo z laciných kin.

„Pohni kostrou, hlemejždi!“

„Kam ten kvalt? Zapomněls klobouk!“

„Sežeň si koně!“

„Zahrab se pod zem!“

Mladík se konečně strefil kuželem světla doprostřed plátna a film začal.

Le prédicament de Marie

ou

la bonne distraite

Služka Marie byla kyprá mladá dívka v přiléhavém stejnokroji z černého hedvábí a velmi krátkou sukní. Na hlavě měla malý krajkový čepec. Úvodní scéna ji ukázala, jak podává večeři měšťanské rodině v jídelně s dubovým táflováním a masívním vyřezávaným nábytkem. Rodina působila úctyhodně, tvořil ji otec s plnovousem a v žaketu, matka s kamejí a límcem vyztuženým velrybí kostí, vytáhlý syn s dlouhým knírem a téměř bez brady a dcerka, která měla ve vlasech obrovskou mašli a na řetízku kolem krku zlatý křížek.

Po nepříliš originálních legráckách s otcovým plnovousem a polévkou se herci soustředili na hlavní téma. Bylo zřejmé, že zatímco celá rodina touží po Marii, ona sama touží jenom po dcerce. Používaje ubrousku, aby zakryl své výpady, otec Marii štípal, syn se jí snažil nahlédnout za výstřih a matka jí sahala na kolena. Marie zase pokradmu laskala děvčátko.

Děj se přemístil do Mariiny komůrky. Svlékla se a vklouzla do šifónového negližé, nechala si však na sobě černé hedvábné punčochy a střevíce na vysokých podpatcích. Prováděla pečlivou večerní toaletu, když vtom vstoupilo dítko. Marie si holčičku přitáhla na klín a začala ji líbat. Někdo zaklepal. Zděšení. Ukryla dítko ve skříni a vpustila do komůrky otce s plnovousem. Tvářil se podezíravě, a tak musela strpět jeho milostné návrhy. Svíral ji v objetí, když se ozvalo další klepání. Opět zděšení a živý obraz. Tentokrát to byl kníratý synátor. Marie schovala otce pod postel. Když se syn začal rozehřívat, znovu někdo zaklepal. Marie synátora vměstnala do truhly na pokrývky. Nová návštěva byla paní domu. I ona se měla k dílu, když se ozvalo další zaklepání.

Kdo to mohl být? Poslíček s telegramem? Policie? Panikou bez sebe počítala Marie všechny úkryty. Celá rodina byla pohromadě. Po špičkách se přikradla ke dveřím a naslouchala.

Kdo jen se to může dožadovati vstupu nyní? stálo v titulku.

A pak se promítačka zasekla. Mladíka ve večerním obleku zachvátila panika jako předtím Marii. Když se mu podařilo promítačku opět spustit, objevil se záblesk světla a film prosvištěl přístrojem, až zůstal jen prázdný kotouč.

„Velice se omlouvám,“ řekl mladík. „Budu muset přetáčet.“

„Udělal to naschvál!“ vyjekl kdosi.

„Podfuk!“

„Bouda!“

„Ohranej fígl!“

Hlasitě dupali a pískali.

Ve zmatku předstírané výtržnosti Tod vyklouzl ven. Musel na čerstvý vzduch. Číšník, který lelkoval na chodbě, ho zavedl do patia v zadní části domu.

Když se Tod vracel zpět, nahlížel do jednotlivých pokojů. V jednom uviděl v zaskleném kabinetu velikou sbírku miniaturních psů. Byli tam sklenění pointeři, stříbrní bíglové, porcelánoví foxteriéři, kamenní jezevčíci, hliníkoví buldoci, onyxoví chrti, basseti z čínského porcelánu, dřevění kokršpanělé. Sbírka zahrnovala veškerá známá plemena a téměř všechen materiál, který lze otesávat, odlévat nebo vyřezávat.

Jak obdivoval ty kuriózní figurky, zaslechl dívčí zpěv. Měl dojem, že ten hlas zná, a vyhlédl do chodby. Byla to Mary Doveová, jedna z nejlepších přítelkyň Faye Greenerové.

Možná i Faye pracuje pro madam Jenningovou. Pokud ano, pak za třicet dolarů…

Šel se podívat, jak film dopadne.

6.

Todova naděje, že by třicet dolarů mohlo ukončit jeho trápení, neměla dlouhé trvání. Když přiměl Clauda, aby se madam Jenningové na Faye zeptal, dáma prohlásila, že o ní nikdy neslyšela. Potom ji Claude požádal, aby se informovala prostřednictvím Mary Doveové. Po několika dnech mu zatelefonovala, že se nedá nic dělat. Slečna není k mání.

Tod vlastně nebyl zklamaný. Takhle Faye nechtěl, aspoň ne dokud měl šanci získat ji jinak. Poslední dobou si myslel, že tu možnost je. Její otec Harry byl nemocný, což Todovi poskytlo záminku chodit k nim na návštěvu. Faye aby mu jeho laskavost nějak oplatila, mu povolovala důvěrnosti, vyhrazené rodinnému příteli. Doufal, že se její vděčnost postupně prohloubí a změní v něco vážnějšího.

Tod chodil ke Greenerovým rád i proto, že ho Harry upřímně zajímal. Byl klaun a Tod jako většina malířů klauny miloval. Co však bylo ještě důležitější, Tod měl pocit, že Harryho klaunovství je klíčem k oněm lidem zevlujícím na nárožích (tedy klíčem pro malíře – klíčem ve smyslu symbolu), jako jím byly i Fayiny sny.

Vysedával u Harryho postele a celé hodiny poslouchal jeho historky. Za čtyřicet let působení ve vaudevillu a burleskách jich Harry nastřádal bezpočtu. Jak sám říkal, jeho život se skládal z bleskové série „rychlých úniků“, „těžkých makaček“, „krkolomných salt“ a „otoček o sto osmdesát stupňů“, které podnikal, aby se dostal z palebné clony „bouchajících kamen“. „Bouchajícími kamny“ nazýval všechny katastrofy, ať povahy přírodní nebo lidské, od povodně v Medicine Hat ve Wyomingu po rozzuřeného policajta v Moose Factory v Ontariu.

Na počátku kariéry dělal Harry klauna nejspíš jen na jevišti, ale teď už šaškoval všude. Byl to jeho jediný způsob obrany. Zjistil, že většině lidí nestojí za to, aby si chladili žáhu na klaunovi.

Aby zdůraznil komičnost své křivé bezmocné postavy, měl v zásobě sérii elegantních gest a oblékal se jako bankéř – jako laciná, nepřesvědčivá imitace bankéře. Úbor se skládal z promaštěné, nezvykle vysoké buřinky, stojatého límce s ohrnutými růžky a široké puntíkované kravaty, oblýskaného dvouřadového saka a kalhot s šedým proužkem. Oblečení nikoho neošálilo, ale to on ani neměl v úmyslu. Jeho lest spočívala v něčem jiném.

Na jevišti naprosto propadl a byl si toho vědom. Přesto tvrdil, že kdysi míval úspěch na dosah ruky. Aby dokázal, jak málo k tomu chybělo, dal Todovi přečíst starý výstřižek z divadelní rubriky nedělních Times.

Poničený harlekýn, hlásal titulek.

Commedia dell’arte nezemřela, žije dál v Brooklynu, či alespoň tam žila minulý týden na jevišti divadla Oglethrope v osobě jistého Harryho Greenera. Greener patří k hostující skupině „Létající Lingové“, která v době, kdy budete číst tyto řádky, už nejspíš bude v Mystiku ve státě Connecticut či na nějakém jiném odlehlém místě, které by se k ní více hodilo než velkoměstská čtvrť početných rodin. Pokud máte čas a milujete divadlo, rozhodně Lingovy vyhledejte, ať jsou kdekoli.

Když se Greener, onen poničený harlekýn z našeho záhlaví, poprvé objeví na scéně, je čistý, upravený a roztomilý. Poté, co se s ním však vypořádají Lingové, čtyři svalnatí orientálci, je poničený ažaž, visí z něj cáry a je zkrvácený, je ale pořád roztomilý.

Když Greener vstoupí na scénu, orchestr způsobně mlčí. Mamá Lingová drží v ústech hůlku a víří na ní talířem, papá Ling metá kozelce, sestra Lingová hází vějíři a bratr Ling visí za cop z forbíny. Greener si prohlíží své přičinlivé kolegy a rozpaky, které se ho zmocňují, se snaží zastřít průhledně násilným světáctvím. Zkusmo polechtá sestru Lingovou a za tento nevinný projev pozornosti utrží kopanec do břicha. Okamžitě se ocitá na známé půdě a začne vyprávět zdlouhavou anekdotu. Zezadu se nepozorovaně přiblíží otec Ling a hodí Greenera do náručí bratrovi. Ten se ale právě dívá jinam a Grener přistane na zádech. Dokáže svou nezdolnost tím, že svou nudnou historku dopoví vleže. Pak vstane a obecenstvo, které se jeho vtipu nezasmálo, se teď směje tomu, jak kulhá. Proto až do konce výstupu dělá mrzáka.

Začne vyprávět další vtip, ještě delší a nudnější než ten první. Když se konečně propracuje k pointě, zaburácí orchestr a přehluší ho. Začne znovu, ale orchestr ho opět nenechá dokončit. Bolest, která drtí – díkybohu ne však docela – jeho drobnou neústupnou postavu, by nám připadla nesnesitelná, kdyby nebylo tak zřejmé, že je předstíraná. Je to skvostná podívaná.

Zlatým hřebem je finále. Rodina Lingova létá vzduchem, Greenera však jeho smysl pro realitu a znalost gravitačního zákona drží při zemi. Usilovně se snaží diváky přesvědčit, že ho létající orientálci nepřekvapují ani mu nenahánějí strach. Naznačuje rukama, že vše je v naprostém pořádku, ale výraz jeho obličeje to popírá. Jak čas plyne a nikomu se nic nestane, vrací se mu sebejistota. Akrobati ho ignorují, a tak si jich nevšímá. Konečné vítězství je jeho: jemu patří i potlesk. Nejprve mě napadlo, že by nějaký producent měl Greenera obsadit do velké revue, s krásnými girls a třpytivými závěsy v pozadí. Ale pak jsem si uvědomil, že by to byla chyba. Jako prosté luční kvítí, které zajde, přesadíme-li je do bohatší půdy, ať je ponechán tam, kde je jeho místo, ve vaudevillu: jeho umění se daří ve světě břichomluvců a krasojezdkyň na kole.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Den kobylek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.