Ela a Mrkvička

Pozdvižení na Malinovém statku

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Dagmar H. Muellerová

Ela a Mrkvička – Pozdvižení na Malinovém statku – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Představím se, ano?

Ahoj, jmenuji se Ela a je mi jedenáct. Jmenuji se vlastně Eleanor, ale všichni mi říkají Ela. Tak mi klidně můžete také tak říkat. I když Eleanor zní více vznešeně. Nebo ne?

Co mám ráda:

Pěkné oblečení a barevné řetízky a všechny takové ty holčičí věci (i když Růžena a Johana to považují za naprosté hlouposti – ale to je mi fuk).

Hip-hop tanec – chodím každý čtvrtek u nás ve škole, je to fakt bezva a moc mě to baví. (Růžena a Johana se tomu ale jenom posmívají. Ale – pche – je to spíš proto, že jsou zvyklé jenom na jezdecké boty a při rychlých tanečních krocích by zakopávaly o vlastní nohy.)

A kromě toho mám ráda – jasně, to musím přiznat – Daniela Hamiltona. Ten je prostě boží, protože umí nádherně zpívat a ještě vypadá tak báječně. Nad postelí mám nalepený jeho plakát – hned vedle obří fotky Mrkvičky – na kterém se tak sladce usmívá, že to vypadá, jako by se smál přímo na mě. Na mě a jenom pro mě! V každém případě si to večer ráda představuji. (Ovšem to připadá Růženě a Johaně tak hloupé, že se nejen řehtají a chichotají, ale taky si mě kvůli tomu rády dobírají. Nejen kvůli Danielu Hamiltonovi, spíš kvůli tomu, že jsem do něho trošku zamilovaná. Ony si totiž myslí, že je možné se zamilovat jenom do poníků).

A jasně, že úplně ze všeho nejvíc miluji poníky, poníky a poníky!

A vyjížďky!

A závody a soutěže krásy poníků a hony na polích a zkrátka všechno, co se může s poníky dělat! Tedy asi sto tisíc věcí!

A ze všech poníků na světě nejvíc miluji SVÉHO poníka: princeznu Mrkvičku první (a jedinou). Nejkrásnějšího poníka ze všech!

Mrkvička vypadá vážně jako princezna. Je nádherná – přenádherná!

Je to plemeno Palomino, což znamená, že je celá krémová, jenom spěnky, hříva a ocas jsou sněhově bílé, což vypadá překrásně. Hlavně když je Mrkvička čerstvě vyhřebelcovaná a vykartáčovaná a její srst se sametově leskne.

Bydlím se svým malým smradlavým prudibratrem Sebastiánem, jinak též Sébou (osm let), a dalším velkým praštěným prudibratrem Fílou (třináct let) a samozřejmě s rodiči na našem Malinovém statku.

Fíla se vlastně jmenuje Filip, ale říkáme mu Fíla. Celý den jenom někoho hloupě popichuje a přitom vymýšlí jenom samé nesmysly. Pokud máte třináctileté bratry, víte, o čem mluvím. Maminka si myslí, že z toho vyroste, ale pokud se jedná o Fílu, mám vážné pochybnosti, že ne.

Náš statek se jmenuje Malinový statek Herzog, protože tak se jmenujeme: Herzogovi. Tatínek statek zdědil po svém tatínkovi. Maminka pochází z Hamburku, ale říká, že tady se jí líbí mnohem víc. (Což byl dobrý důvod, aby se za taťku provdala.)

Náš statek je docela velký – patří k němu spousta budov. Stáje, domy a také kůlny pro všechno nářadí a stroje, které jsou potřeba pro hospodaření.

Největší budovou je starý, bíle natřený selský dům, ve kterém bydlíme. Vpravo a vlevo od našeho domu stojí další dva menší obytné domy, které nepotřebujeme, proto je máma s tátou pronajímají dvěma dalším rodinám. A to byl ten nejlepší nápad, jaký kdy měli! Protože v jednom z domů bydlí Růžena se svojí rodinou a v tom druhém, o něco menším červeném cihlovém domě, žije už dva roky Johana se svojí maminkou.

Růžena, Johana a já jsme kamarádky. Velké pony-kamarádky. To nejlepší na Růženě a Johaně je totiž to, že také mají poníky. Růženin poník se jmenuje Bělouš a Johanin Balík.

Kromě toho má Růžena, stejně jako já, malého prudibratra. Jmenuje se Artur, je stejně starý jako náš Séba a můžu vás ujistit, že je to vážně pořádná úleva. Za prvé, Růžena přesně ví, co to je, trpět s prudibratrem, a za druhé se ti dva prckové zlobí navzájem, takže máme od nich my holky často pokoj. Johana nemá sourozence, a myslím, že jí to vůbec nevadí. Johana je totiž tak praštěná a vymýšlí tolik bláznivých nápadů, že vydá nejméně za čtyři sourozence.

No dobrá, já také

Tak jo, udělám to tedy také. Tedy, představím se!

Jmenuji se Mrkvička a je mi šest let. Jsem tudíž o něco mladší než moje panička, které patřím. Ale to nevadí, protože poníci stárnou rychleji, proto jsem vlastně mnohem starší než ona.

Ano, jmenuji se Mrkvička. Mrkvička a jednou pro vždy JENOM Mrkvička! Žádná princezna! Jasné? To jenom pro pořádek!

Abych hned v zárodku zamezila nějakým ošklivým pomluvám: to, že se jmenuji Mrkvička, protože prý kde můžu, tam čmajznu mrkev, je sprostá, ošklivá lež. Obávám se, že ji šíří můj předchozí majitel. A moje panička a její rodina tomu nesmyslu okamžitě uvěřily.

Prrr! Lidé jsou tak důvěřiví! Na tom, že si opravdu čas od času dopřeji tu volnost a s chutí schroustám malou mrkvičku, přece není nic špatného. Koneckonců jsem přece poník a mrkev je nejen sladká, ale i zdravá.

No jo. Rodiče Ely jsou někdy přehnaně citliví. Například pěkně vyskakují už při úplně nepatrném otisku kopyta na svém autě. (Můžu snad já za to, že ta plechovka stojí přímo za mnou?) Kromě toho jsem si jistá, že by se při útoku tak dotěrné včely, která se do mě nedávno pustila, také pořádně oháněli!

Tedy přinejmenším kdyby byli tak pohybliví jako já, hahaha! Ale tatínek mé paničky sotva zvedne nohu tak vysoko, aby pořádně trefil fotbalový míč. Nehledě na to, že ten míč pak po lehkém nakopnutí místo na trávu překážkové dráhy letí až do výběhu slepic. To, že tam pak přistane na nově postaveném kurníku pro kuřátka, přímo na tenké skleněné střeše, která je tam proto, aby ta malá hloupá písklata měla dostatek denního světla – to je asi opravdu jenom smůla.

To vám bylo zase pozdvižení! Drůbež začala poplašeně kvokat a pleskat křídly, když se najednou popelila ve střepech mezi svými kuřátky. Ostatní dvounozí obyvatelé statku za nimi nezůstávali pozadu. Alespoň co se týče poplašených výkřiků a lomení rukama.

Ano, připusťme, že někteří z nich se také smáli. (I když předstírali, že jenom kašlou.)

Samozřejmě ne vyděšeným kuřátkům, ale přitroublému výrazu tatínka mojí paničky.

Také vypadalo legračně, jak byl tatínek menší a menší, když maminka mojí paničky láteřila, divoce šermovala pěstmi ve vzduchu a přitom stále hlasitěji nadávala. „Michale! Co jsi to zase provedl?“ křičela.

Tedy, chci tím jenom říct, že lidé se velmi snadno rozčílí. Kdybychom měli my poníci pokaždé takhle jančit, byli bychom už dávno na nějakém čtyřtýdenním tréninku proti lekavosti. (Přitom by takový trénink podle mého názoru spíš potřebovali někteří lidé.)

A pokud se jedná o otisk mého kopyta na laku auta: pořád říkám, že kdo něco takového nesnese, nemá chovat poníky.

Nevím úplně přesně, jestli má každý poník na světě svoji paničku. Ale oba moji kamarádi Bělouš a Balík, se kterými jsem ve stáji, a já máme každý svoji. A vlastně se s nimi máme docela dobře. (Tedy když si odmyslím občasné nápady mojí paničky dělat ze mě princeznu.)

Balíkova panička se jmenuje Johana, je pěkně praštěná a je s ní legrace.

Běloušova panička se jmenuje Růžena a na holku se skoro vůbec nevoní ani nefintí.. Je vážně skvělá.

A moje panička se jmenuje Ela.

I když jsou Růžena a Johana moc fajn holky, mám z těch tří stejně nejraději Elu. Nejen proto, že je moje panička. I když nechápe, co jste po deseti minutách už dávno pochopili: že totiž nesnáším to štěbetání o princeznách a všechny ty stužky a mašličky. Ne, mám Elu ráda proto, že je to nejmilejší, nejpřívětivější a nejhodnější panička, jakou si jen poník může přát.

Jen to protivné hraní na princezny, to jí musím nějak vyhnat z hlavy!