Vzor citace: WIPPLINGEROVÁ, M., ZAHRADNÍKOVÁ, R., SPURNÁ, K. Zvláštní soudní řízení. 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2014. 236 s.

Autorství publikace

JUDr. Miloslava Wipplingerová, Ph.D., LL.A. napsala:

–kapitoly 1 až 6, vyjma částí 6.2, 6.5, 6.6, 6.6.7 a 6.6.8

JUDr. Ing. Radka Zahradníková, Ph.D., LL.M., napsala:

–kapitolu 6.2 Řízení o některých otázkách týkajících se právnických osob a ve věcech svěřenského fondu

–kapitolu 6.5 Řízení ve věcech manželských a partnerských

–kapitolu 6.6 Předběžné řízení ve věci ochrany proti domácímu násilí

JUDr. Kristýna Spurná napsala:

–podkapitolu 6.6.7 Péče soudu o nezletilé

–podkapitolu 6.6.8 Zvláštní ustanovení pro řízení o navrácení nezletilého dítěte ve věcech mezinárodních únosů dětí

Právní stav publikace je k 30. 9. 2014.

Recenzovali: prof., prof. zw., Dr. et Mgr. Ing. Alexander Bělohlávek, dr. h.c.,

prof. JUDr. Vladimír Plecitý, CSc.

© JUDr. Miloslava Wipplingerová, Ph.D., LL.A., JUDr. Ing. Radka Zahradníková, Ph.D., LL.M, JUDr. Kristýna Spurná, 2014

ISBN 978-80-7478-683-9 (brož.)

ISBN 978-80-7478-685-3 (e-pub)

Seznam zkratek

ABGB

Všeobecný občanský zákoník z roku 1811 č. 946/1811 Sb. z. s., který nabyl účinnosti dnem 1. 1. 1812

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., zákon o zvláštních řízeních soudních

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů – účinný do 31. 12. 2013

exekuční řád

zákon č. 120/2001 Sb., exekuční řád, ve znění pozdějších předpisů

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích

Soud P

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů

zák. o rodině zák. o advokacii

zákon č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii, ve znění pozdějších předpisů

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

z. s. m.

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže

Úmluva

Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí přijaté dne 25. 10. 1980 v Haagu, platná 1. 12. 1980, ratifikovaná ČR dne 15. 12. 1997, vyhlášená pod č. 34/1998 Sb. s platností pro ČR od 1. 3. 1998

Nařízení

Brusel II

Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. 11. 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení Nařízení Rady (ES) č.1347/2000.

Úvod

Přijetí zákona o zvláštních řízeních soudních (zák. č. 292/2013 Sb.), kterým došlo po šedesáti čtyřech letech (od roku 1950) v občanském soudním řízení k oddělení právní úpravy sporného a nesporného řízení, přímo vybízí k sepsání monografie. Tato právní úprava je procesní reflexí nové hmotněprávní úpravy soukromého práva a reaguje zejména na přijetí nového občanského zákoníku (zák. č. 89/2012 Sb.) a dále na přijetí zákona o obchodních korporacích (zák. č. 90/2012 Sb.). Nové instituty v těchto předpisech hmotného práva si vyžádaly přijetí procesní úpravy, která by tyto instituty realizovala i v soudním řízení.

Cílem publikace je podat komplexní a ucelený výklad o zvláštních řízeních soudních upravených shora uvedeným zákonem. Některá z těchto řízení vychází z právní úpravy občanského soudního řádu obsažené v hlavě páté, třetí části, označené „zvláštní ustanovení“. Jde například o řízení o úschovách, o umoření listin, řízení o prohlášení za mrtvého. Tato úprava doznala pouze drobných změn.

Dále jde o řízení, která sice byla v občanském soudním řádu upravena, ale v nové úpravě zaznamenala v důsledku změny hmotněprávní úpravy výrazných změn – zde jde zejména o řízení o pozůstalosti (dříve řízení o dědictví).

Konečně jde o řízení, která jsou zcela nová a reagují na novou hmotněprávní úpravu – například řízení o podpůrných opatřeních, řízení o prohlášení za nezvěstného, řízení ve věcech svěřenského fondu atd.

Při zpracování této práce volily autorky metodu výkladovou, která je u zcela nového předpisu nutná, metodu empirickou vycházející z praxe a zkušeností autorek a dále metodu komparace s dosavadní právní úpravou.

Práce začíná stručným historickým vývojem nesporného řízení, následuje zpracování rozdílů mezi sporným a nesporným řízení (zde je nutno podotknout, že výraz nesporné řízení a zvláštní řízení soudní je v práci považováno za synonymum) a dále důvody přijetí nového zákona. Jádrem textu je samozřejmě podání výkladu o zákonu, tedy o jeho obecné a zvláštní části, a dále srovnání s dosavadní právní úpravou.

Plzeň 30. 9. 2014

autorky

Kapitola 1

Stručný nástin historického vývoje nesporných řízení

Vznik soudů a procesu před nimi se datuje od počátečního vývoje státu, jehož jednou z funkcí je poskytovat ochranu práv příslušníkům státu. Proces před soudy či jinými magistráty byl původně jednotný. Tento původní proces měl vyhraněnou povahu řešení sporu a stát (státní orgán) v něm hrál úlohu nezávislého třetího.

Prvá diferenciace procesu souvisí s tím, že stát začíná plnit funkci ochrany veřejného pořádku.

Jsou tedy stíhány nejen delikty, jimiž někdo zasahuje do právní sféry druhého, ale i delikty, v nichž předmětem útoku je veřejný zájem. Při jejich stíhání je stát současně žalobcem i soudcem. Vzniká proto zvláštní druh procesu – trestní řízení, jehož okruh se postupně rozšiřuje s tím, jak stát bere na sebe stíhání deliktů, které měly dříve povahu soukromoprávní.1

V římském právu byl tento proces diferenciace dokončen až v posledním období republiky, kdy došlo k ustanovení stálých trestních soudů. V právních systémech střední Evropy dochází k vytvoření samostatného trestního řízení až v období stavovské monarchie.2 V té době se uplatnila zásada veřejné obžaloby, což je princip, podle něhož určité složky státního aparátu z úřední povinnosti (ex officio) začaly stíhat za účelem „veřejné pomsty“ osoby, které porušily v některém směru právo, bez ohledu na to, zdali zde jsou soukromé osoby, jež by se rozhodly soudní žalobou na pachateli něčeho domáhat.3 V důsledku vzniku samostatného trestního řízení se mění i povaha řízení, které navazuje na původní jednotné řízení – tedy řízení civilního.

Nesporné řízení se v římském právu vytvořilo ze zvláštních forem řízení, které byly v té době jen okrajovými procesními formami a převažovalo řízení sporné (tzn. iurisdictio contentionsa). Šlo o úkony, při nichž magistrát hrál pasivní úlohu, svým prohlášením jen stvrzoval úkon, ale neměl pravomoc aktivně zasáhnout do jednání účastníků. Tento zdánlivý proces se nazýval iurisdictio voluntaria. Šlo například o derivativní způsob nabytí vlastnického práva, který byl spojen s fiktivním procesem, v němž jedna strana podlehla a druhá strana (nabyvatel) vyhrála. Tyto právní formy byly využívány při významných právních úkonech, jako in iure cessia (převod vlastnického práva), manumissio servi (propuštění otroka), adoptio (osvojení), coemptio (obrazné prodání dcery ženichovi), testamentum (pořízení závěti) atd. Šlo v podstatě o zvláštní, právním řádem vyžadovanou formu významných hmotněprávních úkonů. Role magistrátu byla pasivní, neměla charakter projednání věci a nebyla spojena s žádným rozhodnutím. Smyslem účasti státních orgánů při právních úkonech bylo zdůraznit závažnost těchto úkonů a zajistit jejich přesnost a určitost, aby případné nejasnosti nevedly v budoucnosti ke sporům.4 Současně šlo i o úkony, které měly vejít v obecnou známost, neboť se týkaly buď záležitostí osobního stavu, nebo šlo o důležité majetkové převody.

Aktivní zásah magistrátu do právních poměrů mezi stranami je spojen až s dalším vývojovým stupněm římského procesu. V období principátu se magistrátům dostává pravomoci, aby ve zvláštním zcela samostatném řízení upravovaly v některých případech právní poměry účastníků. Toto řízení se již nerozpadá na dvě fáze (fázi u magistrátu a u soudce), ale probíhá pouze před magistrátem a je označováno jako cognitio extra ordinem. Jde o řízení, které lze považovat za předchůdce nesporných řízení spíše než pasivní účast magistrátů při právních úkonech (iurisdictio voluntaria), kde šlo pouze o zdánlivý proces. Mezi záležitosti, které se projednávaly v tomto řízení, patří například rozhodování o tom, zda dědic je povinen poskytnout ta singulární pořízení ve prospěch jednotlivců, která byla ponechána na jeho spravedlivém uvážení, ochrana fideikomissární substituce, rozhodování o otázkách honorářů za intelektuální činnost, řešení alimentačních záležitostí atd.5

Po zániku říše římské bylo toto řízení převzato germánskými státy vzniklými na jejím území. Zvláštní orgány nesporného řízení (curia) vykonávaly listinnou činnost – například při darování pro případ smrti, zřízení církevních nadací, sepis dědických smluv atd.

Vývoj nesporného řízení příznivě ovlivnila snaha účastníků právních jednání o získání listiny o tomto jednání. Listina byla totiž považována za nejtrvalejší a nejvěrohodnější důkazní prostředek. V Itálii od počátku 12. století působili královští pověřenci (missi), méně často královští soudci, které později nahradili řádní soudcové. Koncem 12. století přešla pravomoc v nesporných věcech na městské konzuly, jejichž náplní práce bylo řízení o osvojení, ustanovování poručníků, opatrovníků atd.

Do agendy nesporného soudnictví patřilo také konkursní řízení, soudnictví fideikomissární a amortizace listin, vedení a zápisy vlastnického práva k pozemkům do zvláštních knih, později do tzv. urbářů a městských knih, které byly předchůdci pozemkových knih. Tyto zápisy původně sloužily jen jako důkaz, neměly konstitutivní charakter.6

Ve 14. století došlo k vývojové změně, poprvé realizované českými zemskými deskami, když zápis do nich se stal zvláštním právním aktem vydaným v nesporném řízení, který měl konstitutivní účinky. Dále vedení matrik mělo také povahu nesporného řízení.

Jistý vliv na vývoj nesporného řízení měla i církev, která vedla matriky rozhodovala o opatrovnictví a péči o sirotky apod.

V souvislosti s výkladem snahy o získání listiny o právním jednání je nutné zmínit vývoj funkce notáře a notářských úřadů. Ve starém Římě se mezi písaři různého druhu objevuje písař nazývaný „tabellio“, který sepisoval pro jiné osoby listiny o právních úkonech. Tuto činnost vykonával jako živnost a byl pod dozorem městského perfekta. Tabelliové měli přesně předepsaný způsob sepisování listin, kdy a jak mají přibírat svědky. Římské právo postupně upravovalo činnost těchto písařů a byzantské právo tuto právní úpravu ještě zdokonalilo.7

Podle byzantské úpravy z 9. století bylo předpokladem pro zastávání funkce tabelliona dobrá pověst, znalost řeči a písma, znalost zákonů a určitých právnických prací. Existovaly korporace tabellionů, které přijímaly nové uchazeče a dozíraly na kvalitu jejich práce a jejich chování. Nově zvolený notář byl představen prefektovi, který notáři propůjčil pečetní prsten.8

Na území římské říše následně okupované germánskými národy zůstal institut tabellionů nezměněn.

Následně v Itálii došlo k vývoji notářství v 11. století v souvislosti se studiem římského práva na severoitalských univerzitách.

Notáři vyhotovovali tzv. notářský instrument, tedy listinu nadanou veřejnou vírou o její pravosti. Notáři se sdružovali do kolegií, která řídila jejich práci a vykonávala nad nimi disciplinární pravomoc, prováděla zkoušky znalosti atd.

Největší význam měla v tomto směru univerzita v Bologni, kde byla cca v roce 1100 vytvořena samostatná notářská škola, a dosahovalo se zde samostatného titulu „doktor notářského umění“.9

Ve 12. a 13. století v Itálii vznikl notářský instrument z „inbreviatur“, což byl způsob a druh osvědčování. Notář sepsal na místě protokol – inbreviaturu, která musela obsahovat všechny podstatné okolnosti, musela být sepsána vlastnoručně notářem v přítomnosti svědků a účastníka. Úřední kniha notáře byla sbírka inbreviatur.10

Notářské listiny měly v Itálii velkou autoritu. Vážili si jich zejména glosátoři.

Po sjednocení Itálie došlo i ke sjednocení právní úpravy notářství. Tato se stala vzorem pro řadu evropských zemí.

V českých zemích se počátky instituce notářství s prvky veřejného notářství objevily v důsledku recepce římského práva v průběhu 12. a 13. století. První právní úpravu notářství provedl Václav II. V ní omezil počet notářů a vyžadoval zkoušku o jejich způsobilosti a přísahu. Veřejné notáře jmenoval král nebo papež, event. ti, na něž bylo toto právo přeneseno.

K nové úpravě notářství pak přistoupil Karel IV. Veřejným notářem se mohl stát jen ten, kdo prokázal zkoušku svých znalostí, byl shledán moudrým, věrným a složil přísahu. Poté obdržel královské zmocnění. Právo jmenovat notáře Karel IV. v roce 1358 přenesl na pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubic a na všechny jeho nástupce.

Hlavním předmětem činnosti notářů bylo vyhotovovat listiny nadané veřejnou vírou. O jednání před notářem vyhotovil notář protokol a z něho vyhotovil notářskou listinu, kterou podepsal a připojil své znamení. Jednání a sepisování protokolu museli být přítomni dva svědci. Na notářskou listinu byly dále připojeny pečeti stran, popřípadě i svědků.

V dalším období začalo postupně docházet k úpadku v činnosti notářů a tuto profesi začali vykonávat i ti, kteří neměli dostatečné právnické vzdělání nebo zkušenosti.

Na to reagoval Karel VI., který v roce 1725 rozhodl, že notáři musí být přezkoušeni a v úřadech budou ponecháni pouze způsobilí. Dále rozhodl, že se o notářství nemůže nikdo ucházet u papeže bez souhlasu císaře.

V roce 1848 převzalo dozor nad notářstvím nově zřízené ministerstvo spravedlnosti. První rakouský notářský řád byl vydaný v roce 1850, ten byl nahrazen notářským řádem z roku 1855, který byl však předmětem kritiky. Proto byl v roce 1871 vydán nový notářský řád č. 75/1871 ř. z., který byl recepční normou zákonem č. 11/1918 Sb. převzat Československou republikou pro české země a na Slovensku platil tzv. zákonný článek z roku 1874 ve znění zákonného článku VII. z roku 1866. Po dobu trvání první republiky nebyl tento dualismus odstraněn. Pro notáře v tomto období platil „numerus clausus“, jako v současné právní úpravě, tedy počet a sídla notářů byla pevně stanovena ministerstvem spravedlnosti. Notáře také jmenoval ministr spravedlnosti. Notářství bylo jako v současné době svobodným povoláním s určitými rysy oficiality a plnilo i funkci pomocného státního orgánu – notář působil jako soudní komisař.11

Po roce 1948 byl přijat zák. č. 202/1949 Sb., který sjednotil instituci notářství na území republiky, zrušil notářské komory, notářství přestalo být svobodným povoláním, notáři se stali členy krajských notářských sborů. Další notářský řád byl vydán v roce 1963 (v návaznosti na nový občanský soudní řád), a to zák. č. 95/1963 Sb. Bylo zavedeno státní notářství, které rozhodovalo o dědictví, o umořování listin, o registraci právních úkonů (zejména smluv o převodu nemovitostí), o úschovách, o notářských poplatcích a provádělo soudem nařízenou exekuci prodejem nemovitostí. Dále sepisovalo notářské zápisy o právních úkonech. Jeho územní organizace byla v souladu s územní organizací okresních národních výborů. Řízení činností státních notářství náležela do pravomoci předsedů příslušných krajských soudů. Nová podstatně odlišná právní úprava notářství byla zavedena až zák. č. 358/1992 Sb., kterým byla provedena privatizace notářství.

Nyní zpět k vývoji nesporných řízení.

Za feudalismu vývoj nesporného řízení nedosáhl stupně vývoje řízení sporného. Přesto byly před feudálními soudy nebo jinými orgány projednávány některé záležitosti, které je možné označit za věci nesporného řízení. Ingerenci státu ve věcech soukromoprávních (což je podstata nesporného řízení) nevykonávaly jen soudy, ale též orgány jiného typu. Byly zřizovány zvláštní úřady, jimž byla svěřována určitá agenda. Dále měla rozsáhlé kompetence nad svými poddanými pozemková vrchnost. Poddaní v ní měli jediného soudce i administrátora a nemohli se obracet na státní orgány v užším slova smyslu. O významu a rozsahu práv pozemkové vrchnosti ve věcech poddaných svědčí i to, že v 18. století a v první polovině 19. století byla pravomoc soudce ve věcech nesporných označována jako „officium nobile iudicís“, což vyjadřovalo, že na soudy přešly pravomoci vznešených – šlechty.12

Ke změně postavení nesporného řízení v rámci civilního procesu dochází v souvislosti s rozvojem kapitalistického řádu.

Počátky v Rakousku lze datovat od unifikačního úsilí Josefa II. Pro sporné řízení byl přijat tzv. josefínský obecný soudní řád, tedy zák. č. 13/1781 Sb. z. s., který přinesl zánik starého českého soudnictví a dle něhož byla pro všechny občany předvídána soustava trojinstančního rozhodování. Umožňoval uplatňovat řádné i mimořádné opravné prostředky. Řádným opravným prostředkem proti nepravomocným rozsudkům první stolice byla apelace a proti rozsudkům druhé instance řádná revize. Oba opravné prostředky měly suspenzivní i devolutivní účinek, platil však zákaz novot. Kodifikační práce v oblasti nesporného řízení sice nedospěly k samostatné obecné úpravě nesporného řízení, byl však vydán v roce 1785 patent, který upravil jednotně pro všechny země rakouské řízení ve věcech osiřelých dětí, opatrovnických, fideikomissárních a depozitních.

Dále byla zpracována tzv. Fügerova příručka nesporného řízení „Das adelige Richteramt“. Šlo v podstatě o učebnici, v níž byly systematicky zpracovány všechny části nesporného řízení, a nahrazovala prakticky zákon.13

Až v roce 1854 byl přijat císařský patent č. 208 ř. z., kterým byl zaveden zákon o soudním řízení v nesporných právních věcech (dále jen „nesporný patent“), který téměř souhrnně upravoval nesporné řízení.

V první části – v úvodních ustanoveních tohoto nesporného patentu (§ 1–19) byly upraveny základní otázky platné pro všechna nesporná řízení. Další části nesporného patentu byly věnovány úpravě konkrétních druhů nesporného řízení, a to řízení pozůstalostnímu, řízení o věcech poručenských a opatrovnických, řízení fideikomissárnímu, řízení o osvojení, řízení o legitimaci a propuštění z rodičovské moci, řízení o dobrovolném odhadu a dražbě, o soudních vysvědčeních, o ověření opisů a podpisů. Některé záležitosti nesporného řízení byly i nadále upravovány zvláštními předpisy. Například řízení o prohlášení za mrtvého a vedení důkazu smrti bylo upraveno zák. č. 20/1883 ř. z., řízení o umoření listin císařským nařízením č. 227/1915 ř. z., řízení o zbavení svéprávnosti císařským nařízením č. 207/1916 ř. z.

Nesporný patent č. 208/1854 ř. z. byl po vzniku samostatné Československé republiky převzat tzv. recepční normou – zák. č. 11/1918 Sb., kterou byla převzata převážná část rakouského a uherského zákonodárství. Dualismus práva, tedy odlišný právní řád v českých zemích a na Slovensku a v Podkarpatské Rusi, se projevil i v úpravě nesporných řízeních. V českých zemích platil shora uvedený nesporný patent. Na Slovensku a v Podkarpatské Rusi zůstaly v platnosti zvláštní právní předpisy, které upravovaly jednotlivé záležitosti agendy nesporného řízení. Jednotná úprava zejména základních zásad nesporného řízení chyběla, a to v situaci, kdy docházelo k rozšiřování okruhu záležitostí, které byly vyřizovány v nesporném řízení, například s rozvojem obchodního práva (řízení rejstříkové), přijetím předpisu o ochraně nájemníků, předpisů o pozemkových reformách atd. Toto byl dle důvodové zprávy k návrhu zákona o zásadních ustanoveních řízení nesporného č. 100/1931 Sb. z. a n. hlavní důvod přijetí úpravy základních procesních otázek nesporného řízení v Československé republice.14

Zák. č. 100/1931 Sb. se omezoval jen na obecná procesní ustanovení – podle jeho § 1 odst. 1 – ustanovení tohoto zákona budiž užito jen, má-li býti podle zákonných předpisů postupováno v soudním řízení nesporném. Tento zákon platil na celém území Československé republiky.

Nadále zůstaly v platnosti zvláštní právní předpisy, které upravovaly hmotněprávní základ jednotlivých nesporných řízení, tak i procesní odchylky. Předmětem nesporného řízení byly různorodé záležitosti z oblasti rodinného práva, obchodního práva, rejstříková a knihovní řízení, některé otázky týkající se nájmu nemovitostí (které byly upraveny občanským zákoníkem), dědictví upravené notářským řádem a císařským patentem z roku 1854 o věcech pozůstalostních, poručenských a opatrovnických, o ověřování opisů a podpisů atd. Zák. č. 100/1931 Sb. byl ve vztahu k těmto předpisům normou subsidiární, tedy pokud byla stejná otázka upravena v zákoně o nesporném řízení a ve zvláštním předpise, měl přednost tento zvláštní předpis.15

Zákon upravoval všechny procesní otázky nesporného řízení – příslušnost, obsazení soudů, účastenství, procesní způsobilost, zmocnění, náklady řízení, procesní úkony, postup řízení v první stolici a jednotlivé jeho instituty, opravné prostředky, výkon rozhodnutí a další otázky.

Tento zákon platil do roku 1950, kdy byl přijat v rámci tzv. právnické dvouletky zák. č. 142/1950 Sb., o řízeních ve věcech občanskoprávních. V prvé části (obecná ustanovení) byl upraven jednotně celý civilní proces. V druhé části (zvláštní ustanovení) byly v jedenácti hlavách upraveny doplňky k obecným ustanovením a odchylky od nich. Nešlo však o vytvoření zvláštních druhů řízení, jejichž samostatná existence by byla odůvodněna procesními hledisky, ale o odchylky, které si přímo vynucovala hmotněprávní povaha věcí, které byly podle konkrétní hlavy této zvláštní části projednávány. Šlo tedy o legislativní pokus vytvoření jednotného civilního procesu.16 Tímto zákonem byla zavedena zásada materiální pravdy, uplatňovaná dosud v řízení nesporném, jako zásada platná pro celé občanské soudní řízení.

Podle důvodové zprávy k tomuto zákonu mělo dojít k odstranění různých druhů řízení (především řízení sporného a nesporného) a shrnutí civilně procesního práva do jednoho zákona. Měřítkem pro zařazení jednotlivých doplňků a odchylek do jedenácti hlav měla být výlučně povaha předmětů řízení, poznatelná podle znaků stanovených hmotným právem.

Další občanský soudní řád č. 99/1963 Sb. byl vybudován také na koncepci jednotného soudního řízení.

Koncepce jednotnosti řízení však nebyla tak výrazná, neboť pátá hlava třetí části byla nazvána „zvláštní ustanovení“ a obsahovala doplňky a odchylky, které nebylo možné zahrnout do sjednocovacích institutů. Lze konstatovat, že v zák. č. 142/1950 Sb. i v zák. č. 99/1963 Sb. se sice zvláštnosti nesporných řízení prosazovaly, avšak bez toho, aby byly pojmenovány.

Po listopadu 1989 v důsledku společenských a hospodářských změn došlo k významnému legislativnímu přelomu a k přebudování celého právního řádu. Kromě jiného byl významně novelizován občanský soudní řád, a to novelou provedenou zák. č. 519/1991 Sb. účinným od 1. ledna 1992. Nesporná agenda sice zůstala upravena v hlavě páté třetí části pod označením „zvláštní ustanovení“, avšak došlo k jejímu rozšíření o nové druhy řízení. Šlo o řízení ve věcech obchodního rejstříku (jehož hmotněprávní úpravu obsahoval nově přijatý obchodní zákoník – zák. č. 513/1991 Sb.). Obchodní rejstřík vedly okresní soudy, od roku 1996 došlo ke změně a agendu převzaly krajské soudy. Dále šlo o řízení o některých otázkách obchodních společností a družstev, řízení ve věcech voličských seznamů, řízení ve věcech sdružování v politických stranách a politických hnutích, řízení o vyslovení přípustnosti převzetí nebo držení v ústavu zdravotnické péče.

Další novelizace reagovala na privatizaci státních notářů. Věci občanskoprávní povahy, které dosud řešilo státní notářství, se vrátily do pravomoci soudů. Šlo o řízení o dědictví (kde byl projednáním dědictví soudem pověřen notář jako soudní komisař), řízení o úschovách a řízení o umoření listin. Tato řízení byla novelou provedenou zák. č. 263/1992 Sb. zařazena do občanského soudního řádu. Státní notářství dále rozhodovalo o registraci smluv týkajících se nemovitostí. Tato činnost přešla od 1. 1. 1993 do kompetence nově vzniklých katastrálních úřadů.

Dalšími novelami občanského soudního řádu, které kromě jiného reagovaly na legislativu Evropského společenství, došlo k rozšíření nesporných řízení. Cílem novelizací bylo kromě jiného prosadit diferenciaci sporného a nesporného řízení. Vzhledem k tomu, že občanský soudní řád neobsahoval obecné principy úpravy nesporného řízení, ale jen úpravu odchylek od sporného řízení, nemohla se tato diferenciace důsledně uplatnit.

1 Zoulík, F. Řízení sporná a nesporná jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 10.

2 Vaněček, V. Dějiny státu a práva v Československu. Praha: Orbis, 1964, str. 230.

3 Storch, F. Řízení trestní rakouské. Praha: J. Otto, 1887, str. 41.

4 Stavinohová, J. Problém diferenciace řízení sporného a nesporného v socialistickém civilním procesu. Brno: Universita J. E. Purkyně, 1984, str. 16–17.

5 Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 15.

6 Schelleová, I. Český civilní proces. Praha: Linde, a. s., 1997, str. 271.

7 Bartošek, M. Encyklopedie římského práva. Praha: Panorama, 1981, str. 305.

8 Cvetler, J. K notářům v Byzanci. Právny obzor, 1972, č. 8.

9 Schelleová, I. Organizace soudnictví, notářství a advokacie. Praha: Linde, a. s., 1997, str. 243.

10 Tamtéž, str. 244.

11 Schelleová, I. Organizace soudnictví, notářství a advokacie. Praha: Linde, a. s., 1997, str. 253.

12 Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 18.

13 Tamtéž, str. 21.

14 Důvodová zpráva k zákonu č. ١٠٠/١٩٣١ Sb. z. a n. str. 1–9.

15 Schelleová, I. Český civilní proces. Linde Praha, a. s., 1997, str. 272.

16 Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 31.

Kapitola 2

Diferenciace sporného a nesporného řízení

Vymezení hranic mezi sporným a nesporným řízením je velice složité a je předmětem bádání a dohadů mnoha předních procesualistů. Hranice vymezení lze těžko určit, neboť nelze nesporná řízení obecně charakterizovat, protože nesporná řízení, tedy zvláštní druhy řízení, netvoří ucelený komplex tak jako řízení sporná. Jde vlastně o určitý soubor zvláštních řízení, která se od sebe navzájem liší. Spojuje je pouze to, že nejde o řízení sporné.

Rozdílů mezi sporným a nesporným řízením je mnoho, přičemž ne všechny jsou základní a podstatné, tedy ne určujícími pro podstatu sporného a nesporného řízení jako dvou samostatných procesních druhů. Řada teorií se zaměřuje pouze na některé z rozdílů, které mezi těmito řízeními existují. Některé z teorií staví na tom, že rozhodnutí ve sporném řízení mají charakter deklaratorní (což však neplatí bez výjimky, například rozhodnutí o zrušení a vypořádání spoluvlastnictví, které je vydáváno ve sporném řízení, má účinky konstitutivní), naopak v nesporném řízení mají téměř všechna rozhodnutí charakter konstitutivní, tedy z hlediska hmotného práva jsou právní skutečností, která zakládá vznik, změnu nebo zánik právního vztahu (opět to neplatí bez výjimky – například řízení o úschovách).

Tuto teorii nepodporoval Steiner, který měl za to, že je nutné hledat bod odlišení již v samotných právních vztazích, a nikoli až v účincích rozhodnutí. První skupinou takových vztahů jsou dvoustranné vztahy, kde je z různých důvodů dána na jedné straně povinnost a na druhé straně oprávnění. Tyto dvě strany stojí v pozici odpůrců a jedná se o řízení sporné. Druhou skupinou vztahů jsou všechny zbylé hmotněprávní vztahy, kde strany nejsou, ale ani nemohou být v postavení odpůrců. Podle tohoto rozlišení může dojít i ve sporném řízení k vydání konstitutivního rozhodnutí.17

Další teorie pro rozlišení sporného a nesporného řízení je hledisko represe a prevence. Ve smyslu represe se jedná o nalézání již existujícího práva mezi stranami, které je nějakým způsobem rušeno, a to je předmětem sporných řízení.

U nesporných řízení jde o preventivní funkci, neboť se v řízení jedná o spolupůsobení při vzniku, změně či zániku právních vztahů.18

Některé teorie vychází při diferenciaci sporných a nesporných řízení především z procesního hlediska. Například Štajgr měl za to, že pouze splněním více kritérií kumulativně lze o daném řízení bez pochybnosti prohlásit, že je sporné, a jinak, pokud některá z podmínek chybí, půjde o řízení nesporné. Těmito podmínkami jsou: zahájení řízení výhradně na návrh, ke kterému je oprávněn výlučně účastník, právním vztahem, který je předmětem řízení, mohou účastníci volně disponovat a nakonec, že si účastníci musí být vzájemnými odpůrci.19

Podle Zoulíka lze rozlišení sporného a nesporného řízení jako dvou samostatných procesních druhů provést jen na základě takové diference, která se týká přímo jejich podstaty, neboť kdyby neexistoval rozdíl v jejich podstatě, bylo by je stěží za samostatné druhy řízení považovat. Řešit podstatu procesu znamená řešit jeho vztah k hmotnému právu. Z toho vyplývá, že diferenciační kritérium mezi řízením sporným a nesporným je třeba hledat nikoli v rozdílech, které se týkají zásad řízení a jednotlivých procesních institutů, ale v rozdílnosti vztahu sporného a nesporného řízení k hmotnému právu. Podstata diference je v rozdílnosti účelu obou druhů řízení.20

Teorie rozlišující sporné řízení z hlediska represe a prevence Zoulík neuznával, neboť správně poukazoval na to, že i ve sporném řízení jsou vydávána rozhodnutí působící preventivně – například předběžná opatření. Polemizoval i s teorií rozlišující obě řízení pouze podle toho, zda jsou v nich vydávána deklaratorní nebo konstitutivní rozhodnutí, byť uznával, že rozdíly mezi konstitutivními a deklaratorními rozhodnutími se týkají podstaty procesu a zejména jeho vztahu k hmotnému právu. Svou polemiku uzavřel tím, že sporné řízení je řízením, jehož cílem je prostřednictvím deklaratorních rozhodnutí poskytovat ochranu již existujícím hmotněprávním vztahům. Nesporné řízení je pak řízením, jehož cílem je prostřednictvím konstitutivních rozhodnutí zakládat, měnit nebo rušit hmotněprávní vztahy. Rozdílnost cílů obou druhů řízení se promítá do procesních rozdílů mezi nimi a je vlastně základem, který je podmiňuje. Nejpodstatnější jsou – pravomoc soudů, okruh subjektů, které mají účast na řízení, rozdílnost procesních zásad a účinky rozhodnutí.21

Hledisko diferenciace sporného a nesporného řízení z hlediska vazby těchto řízení na hmotné právo se projevilo po přijetí nového občanského zákoníku – zák. č. 89/2012 Sb. K tomuto zákonu bylo nutné přijmout další doprovodné zákony a občanský soudní řád byl hlavním doprovodným předpisem. Dle věcného záměru k novelizaci občanského soudního řádu byly navrženy dvě varianty. První – přijetí novelizace při zachování dosavadní koncepce občanského soudního řádu. Tento zákon by tedy nadále upravoval jak řízení sporné, tak řízení v nesporných věcech. Jeho novelizace by reflektovala rekodifikovanou úpravu hmotného práva, což by prakticky znamenalo, že dojde ke komplexnímu přepracování části třetí hlavy páté občanského soudního řádu (nazvané zvláštní ustanovení) a k dalším souvisejícím úpravám napříč celým kodexem. Druhá – novelizace občanského soudního řádu s vypuštěním části třetí hlavy páté nazvané zvláštní ustanovení a zvláštní řízení upravit samostatným předpisem.

Podle této varianty by právní úprava civilního řízení byla obsažena ve dvou samostatných zákonech. Jedním z nich by byl současný občanský soudní řád, v rámci jehož novelizace by došlo ke zrušení ustanovení části třetí hlavy páté (nazvané zvláštní ustanovení) a dále ke zrušení těch ustanovení, která se vztahují k řízení v nesporných věcech (tedy zejména výjimek z obecné úpravy). Zároveň by došlo k vypracování nového zákona o nesporném řízení soudním, který bude komplexně upravovat civilní soudní řízení v nesporných věcech, a to za subsidiárního použití občanského soudního řádu.22

Dle závěrů věcného záměru byla doporučena jako vhodnější varianta druhá, tedy oddělení právní úpravy soudního řízení sporného a nesporného.

Kromě shora uvedených variant byla zvažována varianta vytvoření nového kodexu civilního práva procesního. Bylo však vzato v úvahu, že tak rozsáhlou změnu není vhodné uspíšit a učinit bez široké diskuze se všemi dotčenými subjekty a orgány, a též proto, že v situaci, kdy se právnické profese budou muset přizpůsobovat nové hmotněprávní úpravě, přispěla by zcela nová procesněprávní úprava k nestabilitě a nepředvídatelnosti.

17 Steiner, V. Základní otázky občanského práva procesního. 1. vydání. Praha: Academia, 1981, str. 277.

18 Hora, V. Civilní právo procesní. I. díl. Praha: Všehrd, 1922, str. 34.

19 Štajgr, F. Některé teoretické otázky civilního práva procesního. Praha: Acta universitatis caroline, 1969, str. 55.

20 Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 46.

21 Zoulík, F. Řízení sporné a nesporné jako druhy civilního procesu. Praha: Academia, 1969, str. 62.

22 Věcný záměr zákona o nesporném řízení soudním.

Kapitola 3

Důvody přijetí zákona o zvláštních řízeních soudních

Změna občanského soudního řádu, resp. oddělení nesporného řízení, dosud upraveného v části třetí hlavy páté o. s. ř., do samostatného zákona byla podmíněna čtyřmi hlavními důvody, a to – rekodifikací soukromého práva, věcnými důvody rozdílnosti řízení, historickými souvislostmi a komparací s vybranými státy evropského prostoru.

Rekodifikace soukromého práva, tedy zejména přijetí nového občanského zákoníku – zákonem č. 89/2012 Sb., bylo hlavním důvodem přijetí nové procesněprávní úpravy. Kodexy soukromého práva a občanský soudní řád jsou ve vztahu komplementárnosti, tedy procesní úprava musí postačovat k ochraně těch subjektivních práv, která mohou na podkladě nové soukromoprávní úpravy vzniknout.23

Rekodifikace soukromého práva provedená nejen občanským zákoníkem, ale i zák. č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích, a zák. č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém, si vyžádala nezbytnou harmonizaci základního procesního předpisu upravujícího řízení před civilními soudy v soukromoprávních věcech, kterým je zák. č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád. Především občanský zákoník zavádí nové hmotněprávní instituty, nebo dosavadní modifikuje, proto bylo nutné na tuto změnu navázat příslušnou procesní úpravou. Civilní proces musí být procesní reflexí soukromého práva hmotného a musí obsahovat všechny instituty umožňující soudní ochranu subjektivních práv a povinností upravených soukromoprávními normami.

Věcné důvody rozdílnosti řízení – rozdílnost sporného a nesporného řízení nelze spatřovat pouze v tom, že sporné řízení je ovládáno zásadou dispoziční a projednací a nesporná řízení, resp. zvláštní řízení jsou ovládána především zásadou oficiality a vyšetřovací. Rozdílností je více. Dosavadní občanský soudní řád obsahoval ve své obecné úpravě nejen původní odchylky v definici postavení účastníků (tzv. první, druhá a třetí definice), hlavní intervence, vedlejší intervence, společenství účastníků atd., ale v důsledku řady novel obsahoval i další odchylky – v otázkách pravomoci, koncentrace řízení, dokazování, jednání, použití zvláštních druhů rozsudků, uplatnění úplné a neúplné apelace v odvolacím řízení a dalších aspektů. Tato nepřehledná úprava, která se opírala především o ustanovení § 120 odst. 2 o. s. ř. (ve věcech, v nichž lze zahájit řízení i bez návrhu, jakož i v řízení o povolení uzavřít manželství, v řízení o určení a popření rodičovství, v řízení o určení, zda je třeba souhlasu rodičů dítěte k jeho osvojení, v řízení o osvojení, v řízení o jmenování rozhodce nebo předsedajícího rozhodce, v řízení o přivolení k výpovědi z nájmu bytu, v řízení o neplatnost výpovědi z nájmu bytu, v řízení o jednostranném zvýšení nájemného z bytu, v řízení o zákonnosti zajištění cizince a o jeho propuštění a v řízení o některých otázkách obchodních společností, družstev a jiných právnických osob je soud povinen provést i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu, než byly účastníky navrhovány), které považovala za kritérium použití shora uvedených odchylek, nebyla udržitelná pro nový procesní předpis upravující nesporná řízení.

Podle důvodové zprávy jde především o tyto rozdíly mezi sporným řízením a nespornými a jinými zvláštními řízeními:

a) různost účelu sporného a nesporného řízení

Jak již bylo výše zmíněno, ve sporném řízení jde o ochranu porušeného nebo ohroženého subjektivního práva. V nesporném řízení jde především o úpravu právních vztahů účastníků do budoucna. Tedy sporné řízení má funkci reparační a nesporné řízení má funkci preventivní. S tím souvisí skutečnost, že rozhodnutí ve sporném řízení má zpravidla charakter deklaratorní a rozhodnutí v nesporném řízení má naopak zpravidla charakter konstitutivní.

b) různý způsob stanovení civilní pravomoci

Pravomoc civilních soudů ve sporném řízení je stanovena obecně, tedy soudy projednávají zásadně všechny spory, které mají soukromoprávní povahu. V nesporném řízení toto pravidlo neplatí, zde se musí pravomoc opírat o výslovné ustanovení zákona – hmotněprávního předpisu. Nelze vést řízení, které není upraveno hmotným právem.

c) vymezení okruhu účastníků řízení

Ve sporném řízení platí tzv. první definice účastníků řízení, tedy účastníky řízení jsou žalobce a žalovaný – procesní strany. V nesporném řízení se uplatňuje tzv. druhá a třetí definice účastníků řízení, tedy navrhovatel a ti, o jejichž právech nebo povinnostech má být v řízení jednáno, nebo navrhovatel a ti, které zákon za účastníky označuje.

d) postavení účastníků řízení

V nesporném řízení nelze využít institutů sporného řízení, jako jsou hlavní intervence, vedlejší intervence, společenství účastníků, přistoupení účastníka nebo záměny účastníka.

e) určení místní příslušnosti soudu

Obecná místní příslušnost ani příslušnost na výběr daná, která se uplatňuje ve sporném řízení, nepřipadá v úvahu v řízení nesporném, kde se uplatňuje pouze tzv. výlučná místní příslušnost, která obligatorně stanoví místní příslušnost pro jednotlivá řízení.

f) možnost vstupu státního zastupitelství do řízení

Státní zastupitelství nemá možnost vstoupit do sporného řízení, avšak v nesporném řízení, v němž se projednávají převážně záležitosti, na jejichž řešení je veřejný zájem, je specifikum možnost vstupu do zahájeného řízení. Někdy je i státní zastupitelství legitimováno k podání návrhu na zahájení řízení, například ve věcech péče soudu o nezletilé, řízení o svéprávnosti, prohlášení za mrtvého atd.

g) způsob zahájení řízení

Na rozdíl od sporného řízení, které lze zahájit pouze na návrh účastníka (žalobce), lze řadu nesporných řízení zahájit i bez návrhu – uplatňuje se tedy zásada oficiality.

h) dispozice řízením a předmětem řízení

V souvislosti se zásadou oficiality mají účastníci řízení v nesporném řízení omezenou možnost dispozice řízením a předmětem řízení. Například i v případě, že nesporné řízení bylo zahájeno na návrh, lze sice tento návrh vzít zpět a tím způsobit zastavení řízení, soud však může v řízení pokračovat v případě, že ostatní účastníci se zpětvzetím nesouhlasí. Dále v řízeních, která lze zahájit i bez návrhu, lze přisoudit něco jiného nebo více, než je v návrhu požadováno. Soud tedy není v těchto případech vázán návrhem. Pokud je v nesporném řízení možná dispozice řízením, pak je to pouze v těch řízeních, kde má soud možnost buď návrhu zcela vyhovět, nebo jej zamítnout – například v řízení o osvojení.

ch) průběh dokazování

Ve sporném řízení, jak již bylo zmíněno, platí zásada projednací, což znamená, že účastníci jsou povinni tvrdit rozhodné skutečnosti (břemeno tvrzení) a jsou odpovědni za prokázání jimi tvrzených skutečností (důkazní břemeno). Soud provede pouze důkazy navržené účastníky, event. takové, které jsou potřebné ke zjištění skutkového stavu, pokud vyplývají z obsahu spisu. V nesporném řízení se uplatňuje opačná zásada – vyšetřovací zásada, neboť za objasnění skutkového stavu potřebného k rozhodnutí ve věci je odpovědný soud. Soud má povinnost provést i jiné důkazy, které účastníci nenavrhli, pokud jsou potřebné ke zjištění skutkového stavu, a takové důkazy ani nemusí vyplývat z obsahu spisu.

i) průběh řízení

Ačkoliv má řízení nesporné celou řadu společných rysů s průběhem řízení sporného, existují mezi nimi rozdíly, neboť v nesporném řízení nelze konat přípravné jednání, nelze použít zkrácených řízení, vydat zvláštní druhy rozsudků (pro uznání a pro zmeškání), neuplatní se zásada koncentrace řízení atd.

j) náklady řízení

Pokud jde o náklady řízení v nesporném řízení, jsou zpravidla podstatně nižší než náklady sporného řízení. Je to zejména proto, že většina těchto řízení jsou osvobozena od soudních poplatků a i náklady případného právního zastoupení jsou podle vyhlášky č. 177/1996 Sb. podstatně nižší. Z charakteru nesporného řízení vyplývá, že nelze uplatnit pro přiznání nákladů řízení zásadu úspěchu ve věci. V těchto řízeních zpravidla nemá žádný z účastníků nárok na náhradu nákladů řízení.

k) právní moc a vykonatelnost rozhodnutí

V nesporném řízení má řada meritorních rozhodnutí formu usnesení, pro jejichž vykonatelnost je rozhodující jejich doručení (pokud není stanoveno, že jsou vykonatelná až po nabytí právní moci). Toto neplatí bez výjimky. Pokud je v nesporném řízení rozhodnuto rozsudkem, zpravidla nabývá právní moci a vykonatelnosti současně, neboť nejde o rozsudky „na plnění“ jako ve sporném řízení a zpravidla v nich tedy není stanovena lhůta k plnění. Výjimkou jsou například rozsudky ukládající povinnost poskytovat výživné.

l) apelační princip

Ve sporném řízení platí (zejména po tzv. souhrnné novele občanského soudního řádu) princip neúplné apelace, což znamená, že nové skutečnosti nebo důkazy, které nebyly uplatněny před soudem 1. stupně, mohou být uplatněny v řízení o odvolání pouze za podmínek výslovně stanovených zákonem – tzv. zákaz novot. Na druhé straně je odvolací řízení v nesporných řízeních ovládáno zásadou úplné apelace, což znamená, že v odvolacím řízení lze tvrdit nové skutečnosti a navrhovat nové důkazy.

Historické souvislosti – již bylo zmíněno v kapitole týkající se historického vývoje nesporných řízení, že na území České republiky byla v období tzv. první republiky právní úprava sporných a nesporných řízení oddělena. Nejprve převzetím rakouské právní úpravy (tzv. nesporný patent č. 208/1854 ř. z.), následně přijetím zák. č. 100/1931 Sb., o základních ustanoveních soudního řízení nesporného, který upravoval komplexně procesní stránku nesporných řízení.

Komparace s vybranými státy evropského prostoru

Podle Důvodové zprávy posledním podstatným důvodem pro oddělení sporného řízení od řízení nesporného a řízení ve zvláštních věcech byl zahraniční kontext úpravy ve vybraných státech evropského prostoru, resp. státech, se kterými nás pojí historické konsekvence v oblasti práva a právní vědy. Jde především o Rakouskou republiku a Spolkovou republiku Německo.24 V obou těchto státech jsou řízení sporná a nesporná, (popř. další zvláštní řízení) oddělena, a to formou samostatných procesních předpisů, mezi nimiž je vztah subsidiarity. Tedy zákony upravující sporné řízení jsou základními obecnými předpisy a k nim jsou zákony speciální, upravující nesporná a jiná zvláštní řízení.

Kromě uvedených čtyř základních důvodů, byla podle Důvodové zprávy ještě řada méně zásadních důvodů, které podmiňovaly rozdělení procesní úpravy do dvou zákonů, například nepřehlednost občanského soudního řádu v důsledku mnoha novelizací atd. Také řízení ve věcech obchodního rejstříku zrušil a nahradil zákon o veřejných rejstřících č. 304/2013 Sb.

Vyčleněním nesporných a jiných zvláštních řízení do samostatného zákona má dojít k celkovému zpřehlednění občanského soudního řádu, když z něj dojde současně k odstranění ustanovení, která se týkají těchto řízení.25

23 Důvodová zpráva k zákonu o zvláštních řízeních soudních, str. 3.

24 Důvodová zpráva k zákonu o zvláštních řízeních soudních, str. 5.

25 Důvodová zpráva k zákonu o zvláštních řízeních soudních, str. 7.

Kapitola 4

Zákon o zvláštních řízeních soudních

Zák. č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, (dále jen z. ř. s.) je systematicky rozvržen do pěti částí. Jeho systematika je shodná se systematikou občanského zákoníku.

V části první (§ 1–20) obsahuje z. ř. s. obecnou úpravu, která je společná pro všechna řízení upravená tímto zákonem a která je odlišuje od řízení sporného. Ovšem existují i výjimky, které jsou uvedeny ve zvláštní části. Tato obecná část kopíruje systematiku obecné části občanského soudního řádu.

V části druhé – zvláštní části, která je rozdělena do pěti hlav, jsou upravena jednotlivá řízení, která jsou taxativně vypočtena v § 2 z. ř. s.

V hlavě I. druhé částijsouupravena řízení o některých otázkách týkajících se fyzických osob. Jde o tato řízení:

a) Řízení o podpůrných opatřeních a ve věcech svéprávnosti:

aa) jde o řízení o některých podpůrných opatřeních a v těchto řízeních soud rozhoduje zejména:

o splnění podmínky v předběžném prohlášení,

o změně nebo zrušení předběžného prohlášení,

o schválení smlouvy o nápomoci,

o odvolání podpůrce,

o schválení zastoupení členem domácnosti,

ab) řízení o svéprávnosti,

ac) řízení ve věcech opatrovnictví člověka;

b) Řízení ve věcech nezvěstnosti a smrti, která zahrnují:

ba) řízení o prohlášení člověka za nezvěstného,

bb) řízení o prohlášení člověka za mrtvého,

bc) řízení o určení data smrti;

c) Řízení o přivolení k zásahu do integrity;

d) Řízení ve věcech vyslovení přípustnosti nebo držení ve zdravotním ústavu.

V hlavě II. druhé části jsou upravena řízení o některých otázkách týkajících se právnických osob a ve věcech svěřenského fondu.

Tato hlava zahrnuje:

a) řízení o některých otázkách týkajících se právnických osob,

b) řízení ve věcech svěřenského fondu.

Hlava III. druhé části upravuje komplexně řízení o pozůstalosti včetně likvidace dědictví.

Hlava IV. druhé části upravuje tzv. jiná řízení, která nebylo tematicky vhodné zařadit do ostatních hlav. Jde o tato řízení:

a) o úschovách,

b) o umoření listin,

c) ve věcech kapitálového trhu,

d) o předběžném souhlasu s provedením šetření ve věcech ochrany hospodářské soutěže,

e) o nahrazení souhlasu zástupce České advokátní komory k seznámení se s obsahem listin,

f) o plnění povinnosti z předběžného opatření Evropského soudu pro lidská práva,

g) ve věcech voleb do rady zaměstnanců, voleb zástupců pro oblast bezpečnosti a ochrany zdraví při práci a voleb členů zvláštního vyjednávacího výboru evropské družstevní společnosti,

h) o soudním prodeji zástavy,

i) o zákazu výkonu práv spojených s účastnickými cennými papíry.

V hlavě V. druhé části jsou upravena řízení ve věcech rodinně právních.

Tato hlava zahrnuje řízení týkající se rodinného práva (kromě řízení ve věcech manželského majetkového práva a výživného mezi zletilými osobami, která jsou projednávána podle pravidel soudního řízení sporného). Upravuje v dílu 1. tato řízení:

a) ve věcech manželských a partnerských, což zahrnuje řízení –

aa) o povolení uzavřít manželství,

ab) o statusových věcech manželských,

ac) o statusových věcech partnerských;

b) předběžné řízení ve věci ochrany proti domácímu násilí;

c) o určení a popření rodičovství;

d) ve věcech osvojení;

e) ve věcech péče soudu o nezletilé.

V dílu 2. této hlavy je upravenvýkon rozhodnutí, tedy zvláštní ustanovení o výkonu rozhodnutí:

–ve věci ochrany proti domácímu násilí,

–ve věcech péče soudu o nezletilé,

–ve věcech výživného.

Ze shora uvedeného taxativního výčtu je patrné, že zákon převzal některá řízení, která byla dosud upravena v třetí části hlavy páté o. s. ř., přičemž u některých došlo ke změně terminologie a upřesnění jejich úpravy v souladu s občanským zákoníkem. Dále zákon o zvláštních řízeních soudních zavádí nová řízení, která jsou procesní reflexí na nové instituty zavedené rekodifikací soukromého práva, především pak občanským zákoníkem. Samostatnou zmínku zaslouží řízení o pozůstalosti, které nahradilo řízení o dědictví. Byť nejde o nový druh řízení, jeho úprava reflektuje hmotněprávní úpravu v občanském zákoníku a rozsah i podstata tohoto řízení je nesrovnatelná s řízením o dědictví dle občanského soudního řádu .

Nově jsou v zákonu o zvláštních řízeních soudních upravena tato řízení:

–řízení o některých podpůrných opatřeních – nový občanský zákoník zavádí instituty předběžného prohlášení, nápomoci při rozhodování a zastoupení členem domácnosti a v souvislosti s nimi předpokládá určitou ingerenci soudu;

–řízení o prohlášení člověka za nezvěstného – občanský soudní řád znal pouze řízení o prohlášení za mrtvého. Vzhledem k tomu, že se nový občanský zákoník věnuje institutu nezvěstnosti a prohlášení člověka za nezvěstného, bylo potřeba tuto novou právní úpravu promítnout do právní úpravy civilního procesu;

–řízení o přivolení k zásahu do integrity – zařazení tohoto zvláštního nesporného řízení do taxativního výčtu řízení upravených zákonem o zvláštních řízeních soudních si vyžádala úprava práva na duševní a tělesnou integritu a zásahu do integrity obsažená v novém občanském zákoníku;

–řízení ve věcech svěřenského fondu – nový občanský zákoník zavádí institut svěřenského fondu. Zavedení tohoto institutu vyžaduje procesní reflexi, a to především z důvodů vymezení účastníků řízení a skutečnosti, že svěřenský fond nemá právní osobnost;

–řízení ve statusových věcech manželských – mezi tato řízení zákon o zvláštních řízeních soudních řadí řízení, zda tu manželství je, či není (zdánlivé manželství), řízení o neplatnost manželství a řízení o rozvod manželství. Občanský soudní řád existenci těchto řízení sice uznával tím, že se o nich na několika místech zmiňoval, avšak nevěnoval jim samostatnou právní úpravu;

–řízení ve statusových věcech partnerských – výčet těchto řízení je obdobný výčtu řízení ve statusových věcech manželských, jejichž právní úprava se pro řízení ve statusových věcech partnerských použije přiměřeně;

–řízení o určení a popření rodičovství – v rámci tohoto řízení je upraveno určení otcovství souhlasným prohlášením rodičů, které bylo v o. s. ř. upraveno v § 73 v rámci předběžných řízení, dále řízení o určení a popření otcovství, s nímž sice dosavadní právní úprava počítala, ale neobsahovala jeho zvláštní ucelenější úpravu.

Jak uvádí Důvodová zpráva, zákon o zvláštních řízeních soudních není zákonem shrnujícím úpravu nesporných řízení, ale zákonem upravujícím jak nesporná řízení, tak i svou povahou sporná řízení (například řízení o rozvod manželství), která se však vyznačují určitými odchylkami od pravidel soudního řízení sporného. Právě proto jsou tato zvláštní řízení hned v úvodu zákona taxativně vyjmenována. Zákon o zvláštních řízeních soudních není komplexní úpravou pro vyjmenované řízení, což vyplývá z úvodního ustanovení (§ 1), které zakotvuje ve vztahu k občanskému soudnímu řádu jednak tzv. obecnou subsidiaritu a jednak tzv. zbytkovou subsidiaritu.26

Obecná subsidiarita je upravena v § 1 odst. 2 z. ř. s. – nestanoví-li tento zákon jinak, použije se občanský soudní řád. To znamená, že pokud zákon o zvláštních řízeních soudních má pro řízení v něm upravená speciální úpravu, použije se tato speciální úprava. V případě, že tato speciální úprava není, aplikuje se úprava občanského soudního řádu, zejména § 1–6 o. s. ř. obsahující základní ustanovení o účelu civilního procesu, § 1–17 o. s. ř. o vyloučení soudců a jiných osob, § 18–35a o způsobilosti účastníků a jejich zastupování, § 36–58 o úkonech soudů a účastníků atd. Zbytková subsidiarita je stanovena v § 1 odst. 3 z. ř. s. – nevyplývá-li z povahy jednotlivých ustanovení něco jiného, použijí se ustanovení tohoto zákona vedle občanského soudního řádu.

To znamená, že ustanovení obsažená v zákoně o zvláštních řízeních soudních se považují za doplňující k ustanovení občanského soudního řádu. Jejich aplikace však nevylučuje použití i obecných ustanovení občanského soudního řádu (nejedná se tedy o klasickou zásadu lex specialis derogat legi generali). Jako příklad lze uvést rozhodnutí, vůči kterým není přípustné odvolání, kde zákon o zvláštních řízeních soudních doplňuje úpravu § 202 o. s. ř. o další důvody nepřípustnosti odvolání.

Široký rozsah subsidiárního použití jiného zákona budí dle Winterové obavy z praktických důsledků. Existenci „dvojité subsidiarity“ spočívající v tom, že se pro určité řízení podpůrně použije jak ustanovení obecné části zákona o zvláštních řízeních soudních, tak ustanovení občanského soudního řádu může činit interpretační a aplikační obtíže. Poukazuje dokonce na subsidiaritu trojitou – konkrétně v hlavě prvé zvláštní části z. ř. s. upravující řízení ve věcech vyslovení přípustnosti převzetí nebo držení ve zdravotním ústavu, která má vlastní obecnou část.27

26 Důvodová zpráva k zákonu o zvláštních řízeních soudních, str. 4.

27 Winterová, A., Macková, A. a kol. Civilní právo procesní. První část: Řízení nalézací. Praha: Linde a. s., 2014, str. 358.

Kapitola 5

Obecná část zákona o zvláštních řízeních soudních

Zákon o zvláštních řízeních soudních začíná obecnou částí, která je obsažena v § 1–30 tohoto zákona. Zde jsou vymezena obecná ustanovení, která jsou společná všem řízením upraveným v zákoně (pokud u jednotlivých druhů řízení není stanoveno jinak).

Podle § 1 odst. 1 z. ř. s. se dle tohoto zákona projednávají a rozhodují právní věci, které jsou taxativně vymezeny ve zvláštní části tohoto zákona. Jiné věci, než které jsou v zákoně obsažené, nelze podle daného zákona projednat. Není ani v kompetenci soudů zkoumat věcný charakter daného soudního řízení, tedy zda jde o řízení sporné nebo nesporné.

V § 1 odst. 2 a 3 z. ř. s. je upravena obecná a zbytková subsidiarita zákona o zvláštních řízeních soudních a občanského soudního řádu , o které již bylo zmiňováno v předchozí kapitole.

V § 2 z. ř. s. jsou taxativně vyjmenovány jednotlivé druhy zvláštních soudních řízení, která tento zákon upravuje.

Věcnou příslušnost, tedy které soudy jsou příslušné ve věci rozhodovat v 1. stupni, upravuje § 3 z. ř. s.

V zásadě je věcně příslušný okresní soud, výjimky stanoví odst. 2 tohoto paragrafu. Krajský soud je věcně příslušný:

–ve statusových věcech právnických osob, včetně jejich zrušení a likvidace, jmenování a odvolávání členů jejich orgánů nebo likvidátora, přeměn a otázek statusu veřejné prospěšnosti [doposud byla věcná příslušnost krajských soudů pro tyto věci stanovena v § 9 odst. 3 písm. b) až f) o. s. ř.],

–ve věcech opatrovnictví právnických osob,

–o úschovách za účelem splnění dluhu poskytnout dorovnání protiplnění nebo náhradu škody více osobám na základě rozhodnutí soudu podle zákona o obchodních korporacích nebo zákona o přeměnách obchodních společností a družstev (dále jen „povinná úschova“) – ve věcech kapitálového trhu,

–o předběžném souhlasu s provedením šetření ve věcech ochrany hospodářské soutěže,

–o nahrazení souhlasu zástupce České advokátní komory nebo Komory daňových poradců k seznámení se s obsahem listin.

Místní příslušnost je stanovená v § 4 z. ř. s. Podle tohoto ustanovení je pro řízení místně příslušný obecný soud osoby, v jejímž zájmu se řízení koná, pokud zákon nestanoví jinak. Toto ustanovení je ustanovením, které lze považovat za tzv. zbytkové, neboť jeho úprava přichází v úvahu tam, kde zvláštní část zákona nestanoví zvláštní (výlučnou) místní příslušnost. Pokud neexistuje speciální ustanovení pro určení místně příslušného soudu, je jím obecný soud osoby, v jejímž zájmu se řízení koná. Zvláštní (výlučná) místní příslušnost je v řízeních o některých otázkách týkajících se právnických osob, kde je místně příslušný soud, u něhož je právnická osoba zapsána ve veřejném rejstříku, v řízeních o úschovách je místně příslušným soud, v jehož obvodu je místo plnění atd.

Podle odst. druhého § 4 z. ř. s. je obecným soudem nezletilého účastníka, který není plně svéprávný (dále jen „nezletilý“), soud, v jehož obvodu má tento nezletilý na základě dohody rodičů nebo rozhodnutí soudu, popřípadě jiných rozhodujících skutečností, své bydliště. Určení této výlučné místní příslušnosti je shodné s ustanovením § 88 písm. c) o. s. ř. platného do 31. 12. 2013. Je poněkud nesystematické, že tato zvláštní místní příslušnost je upravena v obecné části, a nikoli ve zvláštní části, kde jsou upravena řízení, jichž se týká.

S výlučnou místní příslušností ve věcech řízení péče soudu o nezletilé, řízení ve věcech opatrovnických a v řízení o svéprávnosti je spojeno tzv. přenesení příslušnosti. To znamená, že v těchto řízeních lze podle § 5 z. ř. s. přenést místní příslušnost, pokud se změní během řízení okolnosti, podle nichž se posuzuje místní příslušnost. Jde o výjimku ze zásady perpetuatio fori, stanovenou v § 11 odst. 1 o. s. ř., dle něhož jsou pro určení věcné a místní příslušnosti až do skončení řízení rozhodné okolnosti, které tu jsou v době zahájení řízení. V tomto případě soud původně místně příslušný vydá usnesení, v němž rozhodne, že přenáší místní příslušnost na nově příslušný soud.

Například u Okresního soudu Plzeň-město bylo rozhodováno o úpravě poměrů nezletilého dítěte pro dobu po rozvodu manželství rodičů, neboť v době řízení měl nezletilý bydliště v obvodu tohoto soudu. Po rozvodu manželství rodičů se matka s nezletilým, který byl svěřen do její výchovy, odstěhovala do obvodu Okresního soudu v Litoměřicích. Protože matka neumožňuje styk otce s nezletilým, rozhodl se otec podat návrh na úpravu styku s nezletilým. Návrh sice podá u Okresního soudu Plzeň-město, avšak tento soud po zjištění, že má nezletilý trvalé bydliště u matky – v obvodu Okresního soudu v Litoměřicích, vydá usnesení, ve kterém rozhodne, že přenáší místní příslušnost na Okresní soud v Litoměřicích. Po právní moci tohoto usnesení pak postoupí spis tomuto nově místně příslušnému soudu. Je nutné zmínit, že nezletilému je založen tzv. opatrovnický spis při prvním řízení, které se týká úpravy jeho poměrů. V tomto spisu je pokračováno ve všech dalších věcech týkajících se nezletilého až do doby jeho zletilosti – svéprávnosti.

Je však možné, že soud, na nějž byla místní příslušnost přenesena, s tímto přenesením příslušnosti nesouhlasí. Pak předloží věc k rozhodnutí svému nadřízenému soudu. Rozhodnutím tohoto nadřízeného soudu je vázán i soud, který příslušnost přenesl. Tato úprava obsahově koresponduje s dosavadní úpravou v § 177 odst. 2 o. s. ř.

Definice účastníkůřízení uvedené v § 6 odst. 1) a 2) z. ř. s. jsou shodné s tím, jak byly definovány v § 94 odst. 1 a 2 o. s. ř. ve znění účinném do 31. 12. 2013. Ustanovení § 6 z. ř. s. přebírá tzv. druhou a třetí definici účastníků řízení, když první definice (účastníkem řízení je žalobce a žalovaný) platí pro řízení sporné.

V řízení, které může být zahájeno i bez návrhu, jsou účastníky řízení navrhovatel a ten, o jehož právech nebo povinnostech má být v řízení jednáno. Další definicí účastníků řízení je – navrhovatel a ten, kterého zákon za účastníka označuje.

Na tzv. druhou definici účastníků řízení reaguje ustanovení § 7 z. ř. s., které stanoví možnost přibrání účastníka, o jehož právech nebo povinnostech má být jednáno, nebo ukončení účasti toho účastníka, o jehož právech nebo povinnostech se v řízení nejedná.

V § 8 z. ř. s. je vymezeno, kdy může do zahájeného řízení vstoupit státní zastupitelství a ve kterých případech může státní zastupitelství podat návrh na zahájení řízení.

Tato úprava je obsahově stejná jako v dosavadním § 35 odst. 1 a 3 o. s. ř. ve znění účinném do 31. 12. 2013.

Možnost smírného vyřešení je upravena v § 9 a 10 z. ř. s. Jednak by soud (stejně jako ve sporném řízení) měl vést účastníky k tomu, aby nalezli smírné řešení. Pokud účastníci uzavřou dohodu o předmětu řízení, soud v tomto úkonu sepíše protokol a dohodu schválí formou usnesení. V případě, že se účastníci vzdají práva odvolání proti tomuto usnesení, nemusí usnesení obsahovat odůvodnění.

Doručování (není v zákoně o zvláštních řízeních soudních komplexně upraveno) zde připadá v úvahu použití ustanovení § 45 a násl. o. s. ř. o doručování. V § 11 z. ř. s. je pouze upravena neúčinnost doručení, a to v případě, že podle obsahu spisu je zřejmé, že účastník nebo jeho zástupce se z omluvitelných důvodů neseznámil s písemností, soud rozhodne o neúčinnosti doručení této písemnosti i bez návrhu. Jde o obdobu ustanovení § 50d o. s. ř., kde však lze o neúčinnosti doručení rozhodnout pouze na návrh.

V § 12 z. ř. s. jsou stanoveny výjimky při nařizování předběžných opatření oproti obecné úpravě v občanském soudním řádu. Především tam, kde lze řízení zahájit i bez návrhu (kromě řízení u pozůstalosti), lze nařídit i předběžné opatření bez návrhu. Pokud je předběžné opatření nařízeno ve věcech, které lze zahájit jen na návrh, soud v něm uloží navrhovateli, aby ve lhůtě jím stanovené podal návrh na zahájení řízení. Složení jistoty k náhradě škody nebo jiné újmy, která by mohla vzniknout předběžným opatřením, se nevyžaduje v případech, kdy může soud předběžné opatření nařídit i bez návrhu, ve věci ochrany proti domácímu násilí nebo ve věci výživného.

Zásada oficiality je vyjádřena v § 13 z. ř. s., který stanoví, že se řízení zahajuje i bez návrhu, není-li zákonem stanoveno, že lze řízení zahájit jen na návrh (například řízení o úschovách, o osvojení, o rozvod manželství atd.). V případě, že lze řízení zahájit i bez návrhu, soud řízení zahájí bezodkladně poté, co se dozví o skutečnostech rozhodných pro vedení řízení podle tohoto zákona. Může jít například o podnět, který soudu podal orgán sociálněprávní ochrany dětí.

V případě, že soud zahájí řízení bez návrhu, vydá o zahájení řízení usnesení, které doručí účastníkům do vlastních rukou (pokud zákon nestanoví jinak – například v řízení o pozůstalosti, kde není třeba usnesení o zahájení řízení doručovat účastníkům). Řízení je zahájeno dnem, kdy bylo vydáno usnesení o zahájení řízení, neboť proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

Zákon o zvláštních řízeních soudních v § 14 stanoví, že lze ústně do protokolu učinit návrh na zahájení řízení nebo návrh na nařízení výkonu rozhodnutí jen v těch řízeních, která lze zahájit i bez návrhu nebo v řízení o povolení uzavřít manželství, v řízení ve věci ochrany proti domácímu násilí, v řízení o určení a popření rodičovství a v řízení ve věcech osvojení.

Se zásadou oficiality souvisí omezení účastníků v dispozici s řízením. § 15 z. ř. s. stanoví, že soud může rozhodnout o neúčinnosti zpětvzetí návrhu na zahájení řízení účastníkem, pokud jsou splněny podmínky pro zahájení řízení i bez návrhu. Tedy v případě, že řízení bylo zahájeno na návrh účastníka, a soud bude mít za to, že je ve veřejném zájmu v řízení pokračovat, rozhodne o tom, že zpětvzetí návrhu je neúčinné. Proti tomuto rozhodnutí je přípustné odvolání. Podle výsledku odvolacího řízení buď bude soud pokračovat v řízení do vydání meritorního rozhodnutí, nebo bude řízení zastaveno. Na druhé straně může soud řízení, které lze zahájit i bez návrhu, zastavit, pokud odpadne důvod pro vedení řízení (§ 16). Je tedy na soudu v těchto řízeních sledovat, zda trvá důvod, pro který bylo zahájeno (ať už ex offo nebo na návrh účastníka).

Vzhledem k tomu, že se ve zvláštních řízeních soudních neuplatňuje zásada projednací (povinnost tvrzení a důkazní povinnost neleží na účastnících, ale soud je povinen zjistit všechny rozhodné skutečnosti a provést i jiné než navržené důkazy), je v § 17 z. ř. s. stanoveno, že soud nevede přípravné jednání. Zákon tak vylučuje procesní následky přípravného jednání, které jsou upraveny v § 114c o. s. ř., tedy zejména koncentraci řízení jako v řízení sporném. Ustanovení § 17 z. ř. s. má řadu lex specialis ve zvláštní části. Tato ustanovení se neuplatní v řízení o úschovách, v řízení o umoření listin, v řízeních ve věcech kapitálového trhu, v řízení o soudním prodeji zástavy a dalších.28

Zcela nový procesní institut zavádí § 18 z. ř. s., a to jiný soudní rok. Tento soud nařizuje, pokud to považuje za vhodné k přípravě a projednání věci. K jinému soudnímu roku přizve soud účastníky a dá jim prostor, aby se k věci vyjádřili, nebo zjistí jejich stanoviska jiným vhodným způsobem. Dokazování se provádí, jen je-li to účelné a umožňuje-li to povahu věci. Jiný soudní rok se může konat mimo budovu i mimo úřední hodiny soudu. O jeho průběhu se sepíše protokol. Jiný soudní rok plní obdobnou funkci jako přípravné jednání, ovšem s případnou neúčastí na něm nejsou spojeny žádné procesní důsledky. Během jiného soudního roku soud může s účastníky neformálně probrat jejich stanoviska, zjistit sporné záležitosti a učinit si přehled o tom, které důkazy bude třeba provést. Vzhledem k tomu, že je možné jiný soudní rok nařídit i mimo budovu soudu, je možné, aby se ho zúčastnil i účastník, který by jinak neměl možnost se zúčastnit formálního jednání v budově soudu. Může jít o jiný soudní rok v bydlišti účastníka, který je upoutaný na lůžko, ve zdravotnickém zařízení u osob stižených duševní chorobou (což bude využíváno zejména v řízeních o vyslovení přípustnosti převzetí nebo držení ve zdravotním ústavu nebo v zařízení sociálních služeb) apod.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvláštní soudní řízení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.