Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá v pětapadesáti letech.

Černé světlo

Psychologický román zachycuje hlavního hrdinu, slabošského jedince, zcela zbaveného morálních zábran. Lhaní, intriky, falešnost a snaha ovlivňovat své okolí nemohou vyústit jinak než v konflikty hlavního hrdiny s jeho okolím…

Karel Kukla byl již od nejranějších dětských let slabý, neduživý hoch, který hledal své útočiště před okolním světem u své matky, a právě jeho slabost a zdánlivá bezmocnost se stala zdrojem touhy ovládat silné – nenápadně stát v pozadí, zdánlivě do ničeho nezasahovat a zároveň vše řídit.

Václav Řezáč

Černé světlo

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-021-5

Obsah

KNIHA PRVNÍ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

KNIHA DRUHÁ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

KNIHA PRVNÍ

I

Dnes v noci vrátil mi sen jednu z mých nejstarších dětských vzpomínek. A kdo ví, snad nejstarší vůbec. Dosud nikdy se mi nepodařilo vzpomenout si, co bylo předtím. Jí jako by počínal úsvit mého života; všechno dřívější je ponořeno ve tmě. Prožíval jsem znovu ten děj, tak nepatrný a bezvýznamný pro všechny, kdo ho tehdy byli účastni; pro mne však znamenal právě tolik, jako bych se teprve v tu chvíli narodil.

Když jsem se dnes v noci probudil, táž hrůza jako před lety mi svírala srdce a mdloba se přes mne valila dusivými vlnami. Obrovitý stín řezníka Hordy v bílé zástěře pomazané krví se ještě kymácel a bortil v mlžné tmě. Chraptivá prodleva jeho řevu mi ještě drásala bubínky. Možná také, že to byla jen ozvěna mého vlastního křiku. Pak jsem zaslechl skutečný výkřik; otřásl mnou jako neurvalá ruka a přivedl k vědomí. Přicházel otevřeným oknem. Opilci se rvali dole na ulici a drsný hlas se dovolával policie. Snad právě tento hlas prorazil zdí spánku a přivolal můj sen. Seděl jsem ve tmě, chlad vál od okna, noc mi olizovala záda studeným jazykem, krátkými, důraznými smyky. Rváči zapadli v nočních ulicích, ticho šumělo a tepalo. Kdo volal? Opilec, řezník Horda nebo já? Teď už bylo vše pomícháno; sen se skutečností, minulost s přítomností. Rozmotej uzel! Kdesi v jeho krutě utažených závitech najdeš pravdu. Snad ji ještě vzkřísíš, možná že už bude mrtva.

Nebudu vyprávět sen, jeho alchymie mne děsí, obrátím se ke vzpomínce. I ji bude těžké zbavit nánosu času. Možná že tvář té příhody bude dnes jiná, než jak se mi jevila tehdy. Ale na tom příliš nesejde. Nevyhrabávám ji proto, abych se jí těšil nebo trýznil, pídím se po souvislostech. Viním ji, že jako tajemný hlubinný výbuch vynesla na povrch mé povahy určité vlastnosti a jiné zasula. Nemohu tvrdit, že do mne vnesla něco, co ve mně vůbec nebylo, ale jistě zapůsobila na mé vnímání a city, i na to, jak jsem se později choval ke všemu, co mě potkávalo. Dalo by se říci, že byla vsunuta jako vzorek do stavu, na němž měl být utkán můj život.

Stává se mi často, když chodím po Starém Městě, že se přistihnu,jak směřuji do Haštalské ulice; přitahuje mě dům, v němž jsem se narodil a vyrostl. Zbytečné, kamaráde, řeknu si obyčejně v poslední chvíli, už tam není. Na jeho místě postavili dva z těch moderních domů, jež mě odpuzují svou bezduchostí. Beton, železo, sklo, kancelář na kanceláři; život tu jen probíhá jako ulicí, není mu dovoleno zastavit se, vydechnout nebo zasnít. V noci jsou pusté, v podzemí bydlí jeden nebo dva zřízenci a prázdnými chodbami se plíží noční hlídač na gumových podešvích, aby neděsil sám sebe ozvěnou vlastních kroků.

Náš dům se jmenoval U Kuklů, maminka byla rozená Kuklová, a tak jsi jej mohl najít spolehlivěji než podle domovního čísla. Také firma nad krámem, kde se obchodovalo v detailu, nesla toto jméno, a tatínek vedl pod ním i velkoobchod, do něhož se přiženil. Dům měl dvě poschodí, ale jeho fronta měřila dobrých padesát metrů a dovnitř měl ještě jedno křídlo, snad právě tak dlouhé; protější stěnu rozlehlého dvora uzavíraly sklady a dílny. Byl to starý barák s pavlačemi a vším, co k tomu náleží, se záchody společnými celé řadě bytů, s dvojím schodištěm stejně tmavým a ponurým, kde ve výklencích blikaly olejové lampičky z rudého skla před krucifixem nebo sochami Panny Marie, Jana Nepomuckého a svátého Václava, s věčně vlhkým kanálem uprostřed dvora a se studnou v jeho koutě, s vysokými a klenutými pokoji, z nichž některé byly teplé a příjemné a jiné studené a nevlídné jako sklepení. Připadal mi tehdy — a dnes, kdy už není, snad ještě více — mohutný jako palác. Nadouval se životem a zvučel celý den lidskými hlasy a prací.

Řezník Horda měl v našem domě udírnu a škvařírnu sádla. Byl to obr a Široký mých dětských pohádek. Vzpomínka mi ho nevydává jinak než v bílé košili s vykasanými rukávy a v zástěře vždycky trochu potřísněné krví. Ani dnešní sen neopravil nic na tomto obraze. Dokazuji si, že si jasně vzpomínám na jeho tlustý, opocený zátylek. Znal jsem jej jistě důvěrně; sedával jsem na něm denně, neboť Horda mi dělával slona a vozil mě po dvoře, když se vracel z udírny. Výskal jsem, jak mne natřásal, a svíral jsem řezníkovy horké a tlusté uši ve svých drobných dlaních, do nichž se sotva vešly. Kráčel se mnou opatrně po kočičích hlavách dláždění, dýchal supavě a chvílemi mě nadhazoval a troubil, jak se domníval, že troubí sloni. Na jeho krku, čpícím mastnotou, potem a udírenským smoudem, prožíval jsem nejdokonalejší spojení úzkosti a nadšení, opojení ze síly a výšky i strachu z obou. Byl jsem tehdy slabé, vypiplané děcko, které se teprve začínalo trhat od matčiny sukně a odvažovat se prvých her na dvoře, a řezník Horda byl jedenapůlmetráková hora supícího a funícího masa. Trochu mne děsil, ale více ještě mě přitahoval, a myslím, že jsem ho tenkrát miloval více než otce i matku dohromady.

Náš dům byl plný dětí jako malá vesnice a na dvoře si nás vždy hrávala celá smečka, rozmnožená ještě o mnohá děcka ze sousedství. Náš křik nikomu nevadil a stávalo se málokdy, že nás někdo napomenul. Rozloha dvora, jeho členitá zákoutí, prázdné kovové sudy od lihu a petroleje, harampádí vyhozené ze zámečnické dílny, to vše nám dávalo příležitost k nejrozmanitějším hrám. Někdy se stalo, že uprostřed hry se objevila nad mřížemi kanálu potkaní hlava a drzá očka, podobná černým korálkům, zablýskala ve slunci. Rozprchli jsme se s křikem, ale zvíře obyčejně ihned zmizelo, polekáno právě tak námi jako my jím. Když se nám opět vrátila odvaha, házeli jsme do kanálu kamení a pokoušeli se dosáhnout jeho dna tyčkami, jimiž bývaly podpírány šňůry s rozvěšeným prádlem. Přítomnost potkanů nás naučila hře na rybáře. Nejpodnikavější z nás si vyrobili udici z ohnutého drátu, napíchli na ni kousek chleba nebo odřezek masa, vylouděný na panu Hordovi, a spouštěli ji s nejvážnějšími tvářemi do kanálu, zatímco my ostatní jsme přihlíželi v nejvyšším napětí. Nepamatuji se, že by ten lov byl měl kdy nějaký výsledek; ať lovci, ať diváci, nevydrželi jsme nikdy dlouho u zábavy, jež nám nedávala možnost křiku a pohybu. Mne ta hra těšila ze všech nejméně; bál jsem se dokonce, aby se mým druhům lov nepodařil. Děsil jsem se potkanů jako jiné děti, a přece, bůh ví, něco na nich mě vábilo. Když jsem usínal, vídal jsem někdy jejich dlouhé vousy a blýskavý pohled jejich drzých černých očí.

Bývaly chvíle, kdy dvůr byl jako po vymření. Vyšel jsem třeba od svačiny a sháněl se po svých kamarádech. Houkal a volal jsem marně, nebyli k nalezení. Nedovedl jsem si vysvětlit, kam se najednou všichni poztráceli, a protože jsem byl dosud malý a velmi bázlivý, neodvažoval jsem se vyběhnout před dům, abych je vyhledal. Cítíval jsem se velmi opuštěn. A tu, bylo-li léto, usedl jsem na dlaždičky pavlače s nohama prostrčenýma mřížemi a spuštěnýma dolů. Ticho zavalilodvůr a tísnilo mne. Slyšel jsem hlasy a zvuky, jež nepatřily do mého světa, hlasy a zvuky, jež vyluzovali dospělí. Smýkavý a drhnoucí zvuk pilníků ze zámečnické dílny, klepání ševcova kladívka, dunění převalovaných sudů v našem skladišti a kvičivé nadávky skladníkovy, sykot rozpáleného omastku, jak žena rybičkáře Pracha smažila rybky pro večerní obchod svého jednonohého muže, dusání žehličky a zpěv naší služebné. Z vysokého komína přístavku, který sloužil panu Hordovi za udírnu a škvařírnu, se valil hustý černý dým, stoupal rovně a rozplýval se nad střechou sousedního domu. Mačkal jsem tvář mezi mříže zábradlí, myslel jsem na kamarády, kteří na mne zapomněli, a tesknil jsem. Proč na mne nikdo z nich nezavolal? Snoval jsem pomstu. Byl jsem obrem a zahnal jsem všechny své proradné kamarády do udírny páně Hordovy. Otvírám dveře udírenského sopouchu a věším je do jeho pekelně tmavého nitra, jednoho vedle druhého, všechny hlavou dolů. Tady buďte, až pěkně zčernáte! Lituji, že nejsem obrem- lidožroutem, abych si na nich mohl pochutnat. Ale tato představa byla přece jen na mne příliš silná a cítil jsem, jak se mi zdvíhá žaludek. Přestal jsem raději na to myslet.

Nad mříží kanálu se objevila potkaní hlava, dlouhé bílé vousy, černá očka se blýskala ve slunci. Polez, stará, polez, vábil jsem ji v duchu. Seděl jsem nehybně a tajil dech. Prázdnota dvora vylákala potkana. Konečně jsem ho viděl celého. Svíral jsem rukama tyče zábradlí a byl jsem přesvědčen, že jsem svědkem zázraku, jakého nebylo ještě nikomu dopřáno zhlédnout. Nic z mých dosavadních zkušeností se nevyrovnalo vzrušení této chvíle.

Potkan obcházel a očichával okraj kanálu. Obdivoval jsem se jeho velikosti a délce jeho holého ocasu, a když se vztyčil, spočívaje pouze na zadních nohou, a větřil směrem k udírně, byl bych málem vykřikl nadšením, jeho čich byl chycen vnadidlem a vůně jako zákeřný lovec jej přitahovala k svému zdroji. Nebyl jsem už v sobě, byl jsem v tom zvířátku, postupujícím k nebi svých hladových choutek, a jistě napjatější než ono samo. Snad mi jeho počínání připomínalo některou z mých vlastních výprav, na něž jsem se někdy vydával, abych probádal tajemství našeho skladu. Bál jsem se, aby pan Horda nevyšel ze dveří, přál jsem si jej varovat, ale ze všeho nejvíce jsem se chvěl očekáváním, čeho se odváží, až dostihne dveří udírny. Posílal jsemk němu svého strážného anděla, miloval jsem je, navzdor štítivosti a strachu, jež jsem nepřestával pociťovat.

Potkan byl vzdálen již jen lidský krok od svého cíle, když někde v přízemí klaply dveře. Ševcová, vysoká hranatá žena v šátku, se objevila na dvoře a šla rychle ke kanálu s kbelíkem plným špíny. V tu chvíli by nikdo nebyl odtrhl mých rukou od mříží zábradlí. Žena a myš se spatřily zároveň. Potkan se rozběhl zpátky ke kanálu, ale ševcová jednala neuvěřitelně rychle. Vykřikla sice, ale takřka zároveň zdvihla svůj kbelík a vychrstla jeho obsah vstříc běžící myši. Polekané zvíře se obrátilo a pustilo se bez cíle po dvoře. Vše, co následovalo, rozpadá a rozplývá se mi ve vzrušení příštích okamžiků a nešťastného závěru, v nějž se tato příhoda zřítila.

—    Myš! Myš! křičela ševcová, roztáčejíc větrník svých dlouhých paží. — Koště! Koště!

Ale i já jsem se vytrhl ze své strnulosti, vyskočil jsem a křičel:

—    Nechte ji! Nechte ji!

Myš se rozběhla k vnitřnímu domovnímu křídlu, strach ji hodil na hladkou stěnu. Odražena, běžela podle zdi a zmizela mi z očí pod pavlačí. Ale tam jí patrně zastoupil někdo cestu, neboť v příštím okamžiku se objevila znovu, křižovala dvorem a kličkovala, snažíc se dosáhnout kanálu. Ševcová jí však neustávala odhodlaně tarasit přístup; poskakovala před myší sem a tam, dupala a volala kš! — a mezitím nezapomínala skvokávat na pomoc celý dům.

Bože, jak jsem ji nenáviděl v tu chvíli! Bylo mi jako děcku, na něž se shrnul celý svět obrů, aby mu vyrval nejmilejší hračku. Neboť lidé se opravdu sbíhali. Tato honba jim slibovala příjemné vyrušení z únavné jednotvárnosti denního pořádku. Vylézali ze svých děr ozbrojeni smetáky, holemi, košťaty, pohrabáči; ženy ječely v hysterii, ať předstírané, nebo skutečné; muži vykřikovali rozkazy, jichž nikdo nedbal a jimiž se ani sami neřídili; učňové pekařští, zámečničtí, ševcovští a jeden z našeho krámu zvyšovali obecný zmatek, jak nejlépe dovedli: výskali a pletli se pod nohy kdekomu, rozveseleni, že unikli z kázně svých mistrů v pracovní době. Ale nejdivočeji ze všech vedl jsem si patrně já sám. Posedlý strachem o myš křičel jsem a dupal, kopal jsem a bušil pěstmi do železného zábradlí, necítě bolesti z ran, jež jsem si tím působil. Nikdo si mě nevšímal.

Myš pobíhala a křižovala po prostoře, které jí stále ubývalo. Vrhla se znovu proti dveřím udírny, jež se právě v tu chvíli otevřely. Bortě jejich rám svou ohromností a strašný na černém pozadí vnitřku jako obraz, který neočekávaně nakynul do třetího rozměru, objevil se v nich pan Horda. Zahlédl patrně potkana mihnouti se na obzoru svého břicha, protože kopl těžce před sebe. Po tomto nečekaném přepadu myš se odhodlala k poslednímu zoufalému pokusu. Rozběhla se rovně dopředu, rány smetáků, košťat a holí bušily o zem kolem ní, a přece prorazila kruhem svých obléhatelů nezraněna.

Hromadný výkřik hněvivého zklamání byl zladěn do jedné tóniny. Všichni se obrátili rázem za uprchlíkem a dvůr se před mýma očima vyprázdnil. Zůstal na něm jediný pan Horda, který těžce se kolébaje a funě, postupoval pomalu za ostatními. Přestal jsem křičet a běžel jsem ke schodům.

Průjezd v našem domě byl hluboký, tmavý a klenutý jako tunel. Do ulice ho bednila těžká dvoukřídlová vrata, jež se otevírala jenom povozům přivážejícím naše zboží. Lidem sloužila dvířka v jedné jejich polovině. Průjezd býval často naším hřištěm, když déšť nás vyhnal ze dvora nebo z chodníku před domem. Vydechoval zápach všeho, čím byl dům nacpán. Potkals tu po čichu zámečníkovu dílnu i ševcův pop a škopek, škvařírnu a udírnu páně Hordovu i rybinu a připálený omastek rybičkářův, a ve dnech, kdy vzduch zbytněl nadcházející bouřkou nebo deštěm, také hnilobný výpar kanálu. Ale nad tímto pronárodem drobných pachů a smrádků třměl a panoval v naprosté svrchovanosti složitý zápach našeho skladu a krámu. Ostrý pach lihu, čistého i denaturovaného, čpící opilstvím, ranami a chudou kuchyní, zápach petroleje, dotěrný, přísavný a nevypuditelný, při němž si neodbytně vzpomínáš na přelitou nebo dohořívající lampu, jitřivá a svěží vůně fermeží, jediná čistá přísada v tom obsahu ďáblova kotlíku.

Když jsem seběhl dolů schodištěm, které ústilo do průjezdu, nalezl jsem tu celý voj bojovníků ze dvora, útočící na potkana. Zahnán do kouta! Poprvé dostalo se mi na tomto místě poučení, co znamená toto obrazné rčení, s jehož uskutečněním jsem se měl tolikrát později setkat. Myš pobíhala v koutě mezi stěnou a vraty, jež, naneštěstí pro ni, byla zavřena. Zdálo se, že útočníci, ačkoli se vzájemně povzbuzovali, nejsou právě nabiti odvahou. Alespoň nikdo z nich se nepokoušel dostat se ke zvířeti blíže než na nejzazší dosah své zbraně. Opět rány košťat pleskaly kolem myši, která jim uhýbala a unikala, pištíc, kdykoli některá z nich ji přece jen zasáhla, příliš měkce ovšem, než aby jí mohla skutečně ublížit.

Nutím vzpomínku, aby mi vydala čistý obraz, a seškrabuji horlivě čerstvý nátěr, kterým ji mohl pokrýt sen. Ale ať se namáhám, jak chci,připadá mi to vše tak temné a neskutečné, že ani sen by nemohl být krutější, vytvářeje některé ze svých mátožných výjevů. Ti lidé, zmítající se a povykující v polotmě tunelovitého průjezdu, dunivé dopady ran, zmohutnělé a rozeznělé ozvěnou klenby, a smýčivé pobíhání a pískot uštvaného zvířete. Bylo jich příliš mnoho na myš i na mne. Bál jsem se křičet i udělat cokoli, stál jsem za nimi, bezradný prcek, zoufalý ve své bezmocnosti. Se supěním parostroje vrhnul se do průjezdu pan Horda. Funěla z něho uspěchaná dýchavičná tloušťka a pohrdání.

— Ještě jste ji nedostali, vy packalové? Pusťte!

Rozhrnul řadu rukama, jež uzdvihly hovězí čtvrt tak lehce jako husí stehýnko.

Viděl jsem horu valící se na myš. Nemohl jsem ji zastavit. Bál jsem se o myš a miloval jsem pana Hordu. Až do té chvíle uctíval jsem jeho sílu s horoucím fanatismem čtyřletého pohana, jehož chápání mocnosti nebes a slitování byly příliš nejasné. Nemohl jsem zachránit myš a nemohl jsem zadržet pana Hordu.

Pan Horda postoupil ještě o krok, a dívaje se pozorně přes své břicho, odměřoval si vzdálenost, aby dupnutím zahubil potkana. Myš vycítila neodvratnost svého konce. Všichni kolem ztichli a ustrnuli v polohách, jež právě zaujímali, jako loutky, jejichž mechanismus by právě došel. V tom tichu, doutnavém hrozbou, bylo slyšet jen supivý dech páně Hordův, prskání myši, přitisknuté zády do kouta a stojící na zadních nožkách, a ze dvora tahavý zpěv naší služebné, jež vynikala nevyrušitelnou lhostejností ke všemu, co se dálo kolem ní. Pan Horda si odměřil své kopnutí a pozdvihl nohu, aby je provedl. V tu chvíli, kdy ohromná řezníkova bota se vznášela ve vzduchu, myš dopadla na všechny čtyři a ráz nato, vystřelena prakem zoufalství, vylétla dlouhým obloukem, který směřoval patrně k řezníkovu hrdlu, ale skončil se na jeho břichu. Podoben velikému lopuchovému trsu, jaký po sobě házívají děti na výletech, visel potkan zahryznut do řezníkovy škrobené zástěry.

Společný výkřik zděšení vykřísl mnohohlasou ozvěnu z klenby průjezdu. Křičel jsem také, ale z jiného důvodu. Třeštil jsem nepříčetnou radostí nad potkanovou odvahou. Jediný pan Horda neztratil hlavu. Mohutný drapák jeho ruky vytrhl krysu i s bílou půdou zástěry, do níž se zahryzla, a sevřel ji drtivým stiskem. Viděl jsem, jak cosi rudého a nadulého jako míčky vystupuje tlamičkou i řití zvířete zároveň. V příštím okamžiku jsem visel jako před chvílí potkan na řezníkových kalhotách, a zatínaje do nich pěsti a kopaje ho ze vší síly do kotníku, křičel jsem:

—    Pusťte ji, pusťte ji!

Pan Horda se zakymácel překvapením a bolestí.

—    Zatracený spratek, zafuněl a odstrkoval mě volnou rukou. Necháš mě!

Ale držel jsem pevně a nepřestával jsem ho kopat a křičet:

—    Pusťte ji!

Bolest, již jsem mu působil svými kopanci, vybuchla v něm vztekem, který už nemohl ovládnout. Popadl mne za záda kabátu, zdvihl před sebe, a jak mě tak držel, mával mi potkanem blízko před obličejem.

—    Na, na, tumáš myšičku, na!

Viděl jsem střeva, deroucí se ze zvířete horem i dolem, cítil jsem odporný puch, který z něho vystupoval. Zrada mého jediného přítele ze světa dospělých, dobrého obra mé skutečnosti i mých snů, úděsná převaha jeho síly; která mě jindy hýčkala, a nyní mnou cloumala a ohrožovala mě, hrůza, aby to hnusné, več se proměnilo zvíře, jež jsem si zamiloval a pro něž jsem chtěl bojovat, se mne nedotklo; čeho více bylo ještě třeba, aby se zřítilo na můj cit a na mé vytřeštěné vnímání?

Omdlel jsem.

II

Trvalo velmi dlouho, než jsem procitl z mdloby, jež mě překvapila v pěsti páně Hordově. Dvě hodiny se namáhali matka, otec a později přivolaný lékař, než mne přivedli k vědomí. Nechali mě v postýlce, abych se dostatečně vzpamatoval ze svého otřesu. Vstal jsem z ní až po třech týdnech.

Nemoc, jež se patrně už připravovala ke skoku v mé krvi, použila této příležitosti a vrhla se na mne ihned. Dostal jsem spalničky, ale tato choroba, již si musí odbýt skoro každé dítě, probíhala u mne tak těžce, že se několik dní obávali o můj život. Snad právě v těch dnech se kdosi rozhodoval, má-li splnit svůj záměr, nebo se od něho odvrátit s ošklivostí a nechat mě zemřít Roztával jsem na žhavém jazyku choroby jako zlomek ledové čokolády a sny jako obludní dravci mě štvaly bez úlevy tropy vysokých horeček. Pan Horda, potkan a smečka zjívených tváří, patřících obyvatelům našeho domu. Hon pokračoval a jeho kořistí jsem byl já. Mé srdce běželo se svými pronásledovateli závod, v němž lze jen vyhrát nebo padnout. Sny seděly u kolíčků mých nervů, napínaly je a ladily pro celý život. Vyhrál jsem, a teprve dnes se ptám, proč. Tehdy, když jsem se konečně probral tak, že jsem poznával tváře kolem sebe, překvapila mě úzkost a láska, kterou jsem z nich četl. Vycítil jsem, jak vážné to se mnou bylo, a to mě naplnilo pýchou, která ještě vzrostla, když služka přede mnou prošplechtla, že jsem měl namále.

Strach o mne přemohl věčnou migrénu mé matky. Opustila přítmí svého pokoje a seděla u mé postýlky dnem i nocí, dokud horečky neopadly. Čas, kdy jsem se pozdravoval, zůstává v mých vzpomínkách koutem nejpodobnějším skutečnému ráji dětství. Voní mi sladkou přítomností matčinou. Svítí nad ním její bledá tvář pod černými vlasy, zachycenými ve složitém účesu podobném koruně. Myslím, že milovala svou bledost, obdivovala se jí a pěstovala ji, což jí nebylo zatěžko, neboť vycházela z domu jen málokdy. Její domácí šaty bývaly šity jen z látek dvou barev: svítivě žluté anebo temně fialové. Nevím, zda jí opravdu slušely, ale mně v nich připadala jednou krásná a tajemná jako kněžna a jindy křehká a prchavá jako víla. Když mě objímala a kladla si mou hlavu na prsa, neodvažoval jsem se ani dýchat: voněla verbenou a osvěžujícími solemi, jež mívala v lahvičce zasazené do stříbrného pouzdra, a k nim přes tu chvíli čichala. Na mé nervy, potrhané hrozným zážitkem a vyčerpané horečkami a sny, účinkovaly její doteky a vůně jako lék blahodárný, ale příliš silný. Chvěl jsem se po celém těle. Tu mne vinula k sobě ještě pevněji a mluvila mi do vlasů:

— Copak, můj chlapečku, copak? Pročpak se chvějeme jako psík? Maminka nás nikomu nedá.

Miloval jsem ji tak, jako jsem nikdy potom už žádnou ženu nemiloval. Panna Maria mých dětských modliteb a ona mi splývaly vjedno.

Na černé tabuli, na níž jsem si jindy kreslíval bachraté panáky s pavoučími údy, prasátka s trojúhelníkovými hlavami a žalostně nakloněné domky, podobné vyjeveným tvářím s perem komínu a dýmu za kloboukem, nebo namáhavě s jazykem v koutku úst maloval svá první písmena, pomáhala mi skládat obrazce z barevných kostek a stavět z nich vysoké, vysokanánské věže. Konejšila mě, když naše pyšná stavba se slabými základy se zhroutila, dřív než byla dovršena, a smála se se mnou, když jsem ji hotovou smetl dlaněmi. Jakmile postřehla, že mě hra unavuje, začala mi vyprávět tiše a zastřeně něžné pohádky o měsíci a hvězdách, o ovcích a ovčáku, o stromech, oblacích a větru, pohádky bez bojů a strašidel, v nichž nebylo nic, co by mohlo podráždit ranku v mém nitru. Usínal jsem v kolébce jejího hlasu.

Otec přicházel také, aby u mne poseděl v přestávce mezi obědem a návratem do kontoáru. Přinášel ve svých šatech jitřivý pach lihu a fermeží, zaváněl jako opilý hajný alkoholem a pryskyřicí, ač nebylo snad střízlivějšího člověka pod sluncem, a jediné lesy, kterými se kdy procházel, byly řevnické. Když si byl opět jist, že mi nehrozí nebezpečí, choval se jak obvykle. Ve čtvrthodině, kterou si pro mne odměřil a ubral ze svého krátkého poledního odpočinku, byl by mi chtěl projevit všechnu lásku, kterou ke mně pociťoval. Neveliký, svěží a živý, vstupoval do mého pokoje, sehrávaje jakousi chlapáckou veselost a bujarost, již jsem u něho jindy nevídal. Byl patrně přesvědčen, že se musí takto chovat, aby mi dodal důvěry a síly a naznačil, že je se mnou všechno v nejlepším pořádku. Denně mi přinášel nějakou drobnou hračku, takovou, abych se jí mohl bavit i v posteli. Hadrového paňácu v čepici s rolničkou a s činely, bručícího medvěda, který už byl bůhvíkolikátý v řadě těch, jež jsem od něho dostal, neporazitelného panáčka a jiného, který dělal kotrmelce po nakloněném prkně, zpívajícího vlčka, jejž mi musela vždycky roztočit maminka, dřevěnou pistoli se zátkou na provázku nebo huňatou opičku na gumičce. Nemyslím, že by je býval kupoval sám, dokázal opustit svou kancelář, sklad nebo krám jen tehdy, volal-li ho obchod. Představuji si, že si zavolal některého z příručích nebo lidí ze skladu a řekl jim: - Ferdinand nebo Mates, jdou ke „Králi hraček“ a koupějí tam něco našemu Karlíčkovi. Co všechno si chtěl vykoupit těmi dárky, dovedu pochopit až dnes. Vykřesával jimi ze mne radost, aby se potěšil v jejím svitu a pře; svědčil se, že je tak dobrým otcem jako kdokoli jiný. Ale dopřával jsem mu z ní tak málo. Měl jsem oči pro hračku, ne však pro něho, a se svým nadšením jsem se obracel na matku, jež mě musela napomínat:

—    Poděkuj přece tatínkovi, miláčku.

—    Děkuji, zazpíval jsem a natáhl jsem ruce, abych ho objal a políbil, ale sotva to bylo odbyto, již jsem na něho zapomněl.

Seděl chvíli a pozoroval mě a matku s úsměvem, jenž rychle vyhoříval. Nedovedu dnes říci, měl-li jsem ho rád nebo ne, ale byl jsem tehdy ve věku, kdy dítě se rodí podruhé, a to svými city z citů matčiných. Otec byl někdo, o kom maminka říkávala: — Musíš mít rád tatínka, miláčku, stará se o tebe a živí tě. Nuže, jistěže jsem se snažil mít ho rád, ale maminku jsem miloval a nikdo mne k tomu nemusel navádět. Ta poučení o lásce k tatínkovi se valně nelišila od poučení, jichž se mi dostávalo o Pánu Bohu. I jeho jsem měl milovat z důvodů, na nichž mé chlapecké duši pramálo sešlo nebo jimž jsem zplna nerozuměl. Podobně jako Bohem i tatínkem se mi hrozilo, jestliže jsem dostatečně neposlouchal, podobně jako Bůh i tatínek byl bytostí trestající v poslední instanci. Pán Bůh byl pro mne ohromný stařec s předlouhými vousy, podobný Krakonošovi, patřil některému strašně slavnostnímu svátku, který stále nepřicházel, a sídlil v nebi, což byla asi nějaká veliká, veliká louka, nad níž poletují andělé jako motýli od květu ke květu. Někde nepřestávají hrát neviditelné varhany a andělé k nim zpívají jako babičky a děti v kostele. Tatínek naproti tomu byl bohem všedních dnů, měl známou tvář, ze které jsem bohužel dovedl číst jenom tehdy, když se stáhla v hněvu, a sídlil v kontoáru, ohraničeném ze tří stran zasklenými stěnami.

Pokoušel jsem se někdy vetřít se k němu, usednout mu na kolena a zařádit si na stole, kde bylo tolik papírů a tužek srovnaných podle velikosti jako píšťaly varhan nebo vojáci a na jehož poličce stály lahvičky s různě zbarvenými tekutinami. Nebylo mi nikdy dopřáno prodlít tu příliš dlouho. Otec hájil svůj stůl před mýma všetečnýma rukama, pohoupal mne několikrát na kolenou, vtiskl mi do dlaně dvacetihaléř, a pohladiv mě po hlavě, vystrčil mne jemně ze dveří.

—    Jdi si hrát, mužíčku, a kup si něco dobrého, řekl mi na rozloučenou. Tatínek má mnoho práce.

Tatínek měl stále mnoho práce. Zaplnila mu život tak, že mu nezbýval čas na nic jiného. A když seděl návštěvou u mé postýlky a viděl, v jakém srozumění si hraji s matkou, cítil se jistě mezi námi jako vetřelec. Když si chtěl hrát s námi, ztichli jsme oba a přihlíželi, takže si hrál sám. Nanejvýš že matka řekla:

—    Nesmíš tak divoce, Oto. Karlíček je ještě sláb.

Seděl tedy jako host, který čeká, až jeho čas, naměřený zdvořilostí, projde. Držel na tváři svůj úsměv, dokud naň nezapomněl. Pak úsměv spadl a zakutálel se. Do tatínkových očí se vplížil výraz, jaký míval, když seděl v kontoáru. Nevnímal nás už. Některý z mých hlasitějších výkřiků jím obyčejně trhl. Tu vytáhl z kapsy u vesty veliké a tlusté zlaté hodinky, pohlédl s úžasem na jejich číselník a prohlásil právě tak jako návštěvník, který ví, co je slušnost:

—    Nu, podívejme se, jak ten čas utekl.

Pohladil mě po vlasech, řekl něco povzbudivého, pozdvihl maminčinu hlavu za bradu a políbil ji, neboť ji miloval. Někdy později mě napadlo, že život k němu nebyl příliš štědrý. Ale možná že se mýlím. Nebyl to člověk rozpolcený a měl jistě ve své pečlivé obchodnické hlavě pevně stanovenou stupnici, podle níž hodnotil to, čeho se mu nedostávalo. Spokojenost nebo nespokojenost závisí od síly žádosti a splnění. Možná že můj otec nežádal nikdy nic více, než čeho se mohl spolehlivě nadíti.

Nemohl jsem si ovšem věčně hovět v závětří maminčiných loktů, do něhož mne usadila nemoc. Bujněl jsem, jak mi okřívalo, rejdil jsem po bytě a nemohl se dočkat okamžiku, kdy mi bude dovoleno vyjít na vzduch. Dral jsem se z matčiny péče právě tak jako kdysi z jejího lůna, už abych byl ve světě, který mě vábil, který na mne volal pod okny hlasy, pokřikem a hvízdotem mých kamarádů. Příhoda s potkanem se zdála být zapomenuta. Vypadalo to, jako by byla shořela ve výhni mých horeček, jako by se bývala k smrti uštvala v divokých honičkách snů. Po celé tři neděle mé nemoci a mého zotavování mi ji nic nepřipomnělo. Zanechala-li rýhy někde v mém vědomí, vyplnila je matka měkkým tmelem své něžné péče. Nedovolila mi ani na okamžik vzpomínat nebo myslet; hrála si se mnou, vyprávěla mi a četla bez únavy. Utkala kolem mne závoje, jež měly být protrženy toho dne, kdy jsem poprvé vyšel a který ona stále oddalovala navzdoryotci i lékaři.

Nebyl jsem ovšem puštěn rovnou mezi děti. Procházky mi byly odměřeny jako lék, jehož jsem měl užívati ve stoupajících dávkách, a maminka mne měla na nich doprovázet. Dovedu si představit, jak mě asi matka vystrojila k té první procházce. Znám svou fotografu. Sametové námořnické šaty s bílým límcem a široký slaměný klobouk, zachycený pod bradou úzkou bílou gumičkou. Nepohodlné, tísnivé oblečení, jež by vzbudilo hrůzu v dnešním dítěti. Ale když jsem se na sebe podíval do zrcadla, byl jsem jistě sám spokojen svým vznešeným, princátkovským vzezřením.

Na schodišti mne přiměla maminka, abych se zastavil a pomodlil „Andělíčku, můj strážníčku“ před obrazem Ukřižovaného, umístěným ve výklenku a slabě ozářeným světlem olejové lampičky. Myslím, že právě tento pohled na žluté, zmučené a prachem pokryté tělo Ukřižovaného, osvětlené bledě růžovou září, se dotkl mé obrazotvornosti a podnítil ji k tomu, co mi za chvilku poté ztropila.

Sešli jsme do průjezdu. Sotva jsem pohlédl do toho tmou naplněného dlouhého tunelu, na jehož druhém konci světlo jen trhaně obkreslovalo obrys vrat štěrbinami, kde jejich dřevo nepřiléhalo k obezdění, zastavil jsem se a začal se třásti po celém těle.

—   Co je, miláčku? vylekala se matka.

Nemohu dnes na své svědomí po pravdě říci, jestli jsem tehdy opravdu něco viděl, nebo byl-li to jen úder náhle procitlé vzpomínky, napojené strachem, proti němuž jsem se nedovedl bránit. Křičel jsem:

„ Tam, tam! a ukazoval jsem prstem do kouta, do něhož byl před třemi týdny zahnán potkan. Odvracel jsem hlavu a tiskl tvář do hedvábí matčiny sukně.

Nic tam není, miláčku, konejšila mě.

Nyní ve tmě očí zavřených a zahalených látkou viděl jsem skutečně všechno od začátku až do konce. Propadl jsem posedlosti hrůzou

—   Myš, myš! Pan Horda!

Matka stála bezradná, nemohla se mnou nic svésti. Myslím, že sama ztratila hlavu, vyděšena mým stále sílícím křikem. Dům byl zburcován, lidé se sbíhali. Naštěstí můj otec přiběhl mezi prvními.

-    Vidí myš, řekla mu matka. Věděla jsem dobře, že ještě nemá vycházet. Odvedu ho domů.

Otec byl jiného mínění, v jeho mysli bylo málo místa pro obrazotvornost. A možná, že ještě více se mu příčilo, aby jeho syn, třeba dosud malý hošík, ukazoval svůj strach před tolika lidmi.

—    Působí tak na něho tma, prohlásil. Musí přece vycházet z domu. Věcně nemůže být zavřen doma.

Mates! vykřikl na sluhu. Jdou a otevřou vrata!

Hlavu skrytou stále v matčině sukni, přestal jsem křičet. Styděl jsem se, že jsou kolem mne cizí lidé, a má zvědavost byla podnícena. Chtěl jsem slyšet známé skřípění vrat, jež jsme jako děti vždy obdivovaly. Otec mě uchopil za rameno a měkce, ale pevně mne otočil. Měl jsem oči stále zavřeny.

—   Nu tak, mužíčku, řekl. Otevři oči a pojďme. S tatínkem se přece nebudeš bát.

Je-li matka něha a péče, je otec důvěra a síla. Pocítil jsem v tu chvíli, že s ním se nemusím opravdu ničeho bát. Otevřel jsem oči. Vrata byla dokořán a světlo se jimi vlévalo. Venku zářila ulice zalitá sluncem. Přízraky byly překonány. Vykročil jsem s tatínkem.

Ale přece jen, třebaže jsem nepodléhal takovému děsu jako prvého dne po nemoci, nikdy už jsem se nezbavil strachu a tísně, když jsem procházel průjezdem v našem domě. A po celý život a podnes ještě doléhá na mne úzkost, mám-li projít dlouhou tmavou chodbou, na jejímž konci se slabě dní neurčitým světlem. Podivné: procházet dlouhou tmavou chodbou, na jejímž konci se neurčitě dní.

III

Řezník Horda zasáhl do mého života jako málokdo druhý, a pak se z něho vytratil jako snový přízrak, který se rozplývá, dříve než se jeho podoba ustálila, a zanechává jen svou stopu v záchvěvech hrůzy, jež nás přepadávají ještě později. Myslím, že jsem trochu básnil, a to ani ne tak v tom, co jsem pověděl o příhodě s potkanem, jako v tom, co jsem vyprávěl o své rekonvalescenci. Bylo to skutečně takové, jak jsem to popsal? Chtěl bych přísahat, že ano, ale mé přesvědčení podpírá spíše víra než jistota.

Poznávám, jak nespolehlivá je vzpomínka. Vydává mi mnohé, nač se jí neptám, a o jiné se s ní marně hrdlím. Po této stránce lidská duše jako by se podobala zemskému povrchu. I ona má svá vývojová údobí, i v ní dochází k zapomenutým převratům a nezaznamenané katastrofy dávají propadnout se celým vrstvám času, aby pohřbily a zůstavily bez dokladu, co se v nich tehdy odehrávalo. Totéž postihlo mě v onen čas od příhody s potkanem a mé nemoci až do doby, kdy jsem začal chodit do školy. Tak někde v první třídě objevuji se sám sobě s novou, jinou tváří. Ale jak jsem k ní přišel? Proměna je hotova, její průběh mi uniká.

Myslím, že tehdy po mém ozdravění odjela se mnou matka do Řevnic na letní byt. Naše rodina patřila ve své době a ve své vrstvě k průkopníkům, kteří si začínali stavět vily na venkově blízkém Praze. Náš dům patřil mezi nejstarší v Řevnicích. Stavěl jej můj dědeček ve svých nejkrásnějších mužných letech a na vrcholu svého obchodního rozmachu. Dům byl veliký, měl dvanáct pokojů, zjevně v něm bylo počítáno s četnými hosty, a ti se sem také skutečně sjíždívali, neboť babička milovala společnost. Soudím-li podle způsobu života, jaký vedli moji rodiče, byla rodina v úpadku. Do našeho bytu v Praze ani do našeho domu na venkově nepřicházeli nikdy hosté. Přebývali jsme v té rozlehlé budově s maminkou sami dva, jenom se dvěma služkami a s rodinou domovníka, který měl byt v podzemí a staral se po cely rok o zahradu a větrání domu. Většina pokojů byla zavřena a tatínek za námi přijížděl jenom na neděli a přivážel s sebou strýce Rudolfa, který mu pomáhal v obchodě a byl matčiným bratrancem.

Tyto naše letní pobyty se natolik podobají jeden druhému, že je ve své paměti ani nedovedu rozlišit. Zelená se to v nich a kvete, září sluncem, šumí řekou a voní lesem (bez přísady denaturovaného lihu a petroleje) a všechno je zastřeno oparem jakéhosi slavnostního a obřadního klidu. Maminka tu trpí méně migrénou, místo v pološerém pokoji sedá v zahradní besídce, zatímco já slídím rozlehlou zahradou, kde se lesní stromy střídají s ovocnými a houštiny okrasných keřů s rybízem, angrešty a maliním. Hraju si s domovníkovic holčičkou a biju ji občas, protože si nechce utřít nos a pokouší se co chvíli dosáhnout jazykem nudličku, což se mi hrozně oškliví. Po svačině chodíme s maminkou na procházky podle řeky, nad níž stojí náš dům, a někdy se vypravíme přes náměstí až do lesa, jímž vede cesta ke klášteru na Skalce. Maminka má černou sukni s vysokým pásem a bílou hedvábnou blůzu a nad nepokrytou hlavou s vysokým účesem nese bílý krajkový slunečník.

V neděli chodím s tatínkem házet k řece žabky, zatímco někde jinde na břehu sedí strýc Rudolf v podivných kostkovaných šatech a čte nad rybářským prutem verše z tenké, černě vázané knížky. Tatínek je mi ještě cizejší a tajemnější ve svém světle šedém listrovém kabátě s širokým vestovým pásem z téže látky a v bílých kalhotách. Na hlavě má bílou čapku se štítkem a vypadá dobrodružně a kapitánský. Ale chvílemi se rozveselíme tak, že máme radost jeden z druhého a máme k sobě opravdu blízko. Když se vracíme k obědu, je tatínek ještě rozjařen; pochodujeme spolu, a pokud nepotkáváme lidi, prozpěvujeme si do kroku.

- Bude z tebe právě takový sokol, jako jsem býval já, ujišťuje mě.

Třebaže už dávno necvičil, tatínek byl stále ještě pružný a svalnatý a jeho krok i držení těla připomínaly spíše vojáka než obchodníka, který sedí celé dny za stolem a jehož nejdelší procházka vede dvakrát do týdne na burzu a zpět.

Někdy naše sblížení dojde tak daleko, že se rozpovídá a vypráví mi o svých klukovských kouscích. Narodil se na Žižkově jako syn malého obchodníka se smíšeným zbožím a žil více na ulici mezi kamarády než doma u maminčiny sukně. Nedovedu pochopit, že tatínek býval někdy právě tak malým chlapcem jako já, dělá mi jej to ještě nesrozumitelnějším. Pokouším se pak v týdnu provést něco z toho, o čem mi vyprávěl, ale schází mi k tomu všecko: ulice, kamarádi i vynalézavost, jíž asi vynikal.

Tatínek si hvízdá, ještě když vstupujeme do domu, a rozjaření ho nese rovnou k mamince. Obejme ji, tiskne ji k sobě a líbá ji nikoli na čelo jako v městě, nýbrž rovnou na ústa. Maminka se mu vymkne a její oči ukazují na mne.

Při obědě se mnou není k vydržení, veselé dopoledne s tatínkem hraje mi v těle; stále něco vyvádím, co nemám.

—    Nesmíš mi ho pokaždé tak rozdivočit, Oto, říká maminka. Nemohu s ním potom půl týdne nic svést.

Tatínek se směje, jako by byl spokojen s dobrým žertem.

—    Copak by to bylo za kluka, kdyby si trochu nezadováděl.

Ale maminčin pohled je přísný a odmítavý.

—    Takhle přece nesmí vypadat výchova, Oto.

Až mnohem později jsem pochopil, že rodiče o mne sváděli tichý, ale ustavičný boj. Pudově však, myslím, jsem z toho těžil už mnohem dříve. Naneštěstí ani jeden ani druhý nedovedli si pro mne najít dosti času. Maminka se mi věnovala jenom o prázdninách, a tehdy mě vychovávala a zároveň rozmazlovala svým podivuhodným, napůl malátným, napůl energickým způsobem. Trvala neúprosně na drobnostech, z nichž v dospělosti je složeno chování společensky zdatného muže. Snad byla přesvědčena, že člověk společensky dokonalý musí už tím být i člověkem ušlechtilým. Vážné dětské zlomyslnosti, jichž zanedbání skrývá v sobě ohrožení budoucího charakteru, ať už byla sama jich svědkem nebo ať si jí na ně stěžoval někdo jiný, kárávala vždy velmi ledabyle. Stížnostem na mne naslouchávala zdvořile a roztržitě, takže každý musel vycítit, jak jí jeho slova jsou nepříjemná. Nejdůraznější napomenutí, jež jsem v takovém případě musel od ní vyslechnout, mívala svou ustálenou formu:

—    Ale miláčku, copak jste to zase provedl? To nesmíte. Musíte vždycky pamatovat na to, co by si lidé o vás pomysleli.

Vykávala mi vždy, jestliže mě napomínala, domnívala se patrně, že právě tímto způsobem oslovení, pro dítě tak nezvyklým, dodává svým slovům zvláštního důrazu.

Tatínek měl jistě svůj zákoník cti a ustálené představy o tom, jak má vypadat řádný muž. Obchod mu nebyl prostředkem k obohacení,nýbrž řádnou prací jako každá jiná. Nic mu nebylo v životě darováno, všeho, i své ženy se domohl jen tím, že byl takový, jaký vskutku byl, bystrý, rychle se rozhodující chlapík, čestný, přímý a do úpadu pracovitý. Takový hoch, jemuž se poštěstilo. Přičinil se, a Bůh mu požehnal. Nebyl nic, a stal se velkým pánem. To byla jistě jeho pýcha, jíž se však těšil v skrytu své duše, neboť nebylo v jeho povaze, aby se nad někým vypínal, a to také byl zdroj slabosti v jeho vztahu k mamince. Tu nepřestával být chudým chlapcem, který se oženil s princeznou ze zámku. Miloval ji, ale ještě více ji uctíval, a nepřestával se chvět, aby se neprojevil hrubcem, který jí není hoden. Proto také ve všem, co se netýkalo obchodu, podléhal maminčině vůli. Neodvážil se mě nikdy vyplatit, jak bych si byl po jeho zdravém rozumu býval zasloužil, jedině proto, že matka nade mnou držela svou ochrannou ruku a v slabosti svých nervů, cupovaných věčnými migrénami, se děsila tělesného trestu.

Tak někam až po hranici, kde — „rozum na se bralo“ —, zůstávají všechny naše letní pobyty v mé paměti podobny jeden druhému. Než jsme se vrátili z Řevnic po mé nemoci, pan Horda zemřel. Proč a jak zemřel, dověděl jsem se až mnohem později. Tehdy se každý střežil připomenouti mi jak jeho, tak příhodu s potkanem, jež měla mít pro nás oba tak osudné následky. Neboť pan Horda, poděšen mou mdlobou a rozčilen výtkami žen, které se na něho ihned vrhly a označovaly ho téměř za mého vraha, dovlékl se sotva do svého přízemního bytu a tam byl stižen prvním srdečním záchvatem. Nevzpamatoval se už z jeho následků. Má nemoc mu ovšem dodala. Neutajili ji před ním, naopak, když mi bylo nejhůře, lidový soud hudrmanic a klepen z poloviny Haštalské ulice, shromážděný kolem pumpy pod okny jeho bytu, jež musela být otevřena, neboť pan Horda lapal po každé trošce čerstvého vzduchu, soudil ho neúprosně.

Jejich hašteřivé hlasy, přioděné v talár spravedlivého rozhořčení, kamenovaly pana Hordu, který jistě nikdy netušil, že by mohl vzbudit tolik nenávisti. Pomlouvaly jeho tloušťku jako bohatství nepoctivě nabyté a jeho nemoc posuzovaly jako klam, jímž se kryje, stydě se vyjít mezi lidi.

Aby potvrdil vážnost své choroby, pan Horda zemřel po šesti týdnech, v nichž záchvaty, opakující se stále častěji, ubily jeho ztučnělé srdce.

Nevzpomínám na něho s nenávistí, ačkoli v jeho pěsti se zrodila ta část mé povahy, jež měla ovládnout celý můj další život. Myslím jenom na ironické záliby té nepojmenovatelné moci, jíž někdy říkáme osud. Zlo, neboť bylo to zlo a je zbytečné hledat pro to jakékoli jiné jméno, se zrodilo v pěsti dobráka. A jsem přesvědčen, že pan Horda byl dobrák; vše, co o něm vím, tomu nasvědčuje. Myslím, že přetékal dobrotou, právě tak jako se dusil tloušťkou. Vozil mě na krku, protože jeho obří síla byla puzena k mé střízličí slabosti. Miloval mne a já jsem miloval jeho. Šel zabít krysu, protože byl řezník, chlap mezi babami, a protože toto zvíře se hnusilo jeho smyslu pro pořádek a čistotu, nutnou jeho řemeslu. A já jsem ji šel hájit, protože jsem se obdivoval její statečnosti. Tak se to stalo.

Od té doby však mne síla začala děsit a naučil jsem se ji nenávidět. Ať jsem se s ní setkal kdekoli a v jakékoli podobě, pudilo mě to jít proti ní.

Proč?

Odpověď hledám.

IV

Největší potíže při mém vyprávění mi působí udržet své vzpomínky na uzdě. Rozhrábl jsem mraveniště a nyní se to hemží. Obklopují mne a domáhají se slyšení jedna přes druhou: lísají se mazlivě, dotírají drze, odhánějíce ostatní z cesty, ale přece jen jsou nejnaléhavější ty, které se shromáždily stranou a jenom se dívají, mlčky a upřeně. Vša, miláčkové! Dojde na vás na všechny. Rozhodl-li jsem se být sám sobě soudcem, musím určit i váhu vaší důležitosti. Nedám se svést od svého úmyslu ani křikem, ani pohledy. Budete uspořádány podle stáří a podle závažnosti. V řádném vyúčtování i pořadí položek hraje svou roli. I bude vám určeno místo, hlasové obsazení i doba nástupu a z některých z vás bude utvořen sbor zpívající v pozadí.

O době před příchodem do školy dovedu toho říci už velmi málo. Kroužím kolem ní a propátrávám ji znovu a znovu, ale nedaří se mi zahlédnout nic, čeho bych se mohl zachytit. Patrně mne tenkrát nepouštěli ani mezi děti a maminka vycházela se mnou sama na procházky. Ach, ano, vyhledá tam někde svit pískových cest, na nichž jsem si vyklepával bábovičky. Žádná jiná tvář se neobjevuje v rámci tohoto nejzašlejšího ze všech obrazů mé paměti. Patrně jsme vyhledávali nejzastrčenější lavičky, kde nebylo jiných dětí a kde nikdo nemohl rušit ani mou matku, milující samotu.

Z tohoto závětří, jež mělo ve mně zahladit všechny vzpomínky na příhodu s potkanem, jsem vstoupil do školy.

Tak nějak jako mně muselo být křesťanu vhozenému do arény, kde šelmy a lidé řvali jedním hlasem. Nastrojený střízlík, kterého vše lekalo a který se pro každou maličkost dával do breku, stal jsem se ovšem hned v prvních dnech terčem zlomyslnosti svých spolužáků. Myslím, že neminul den, abych nepřišel domů s pláčem a neprosil maminku, aby mě tam už nikdy neposílala. Matka, poděšená hrůzou, kterou ve mně škola budila, se obrátila na otce a žádala ho, aby mi alespoň na první dva roky vzal domácího učitele. Ale v této otázce se otec poprvé ukázal naprosto neústupným.

Bývalý žižkovský výrostek nedovedl pochopit, že by byl zplodil takové netýkavce. Myslím, že v duchu vinil matku z přecitlivělosti,s jakou vedla mou výchovu, třebaže se jí to neodvážil říci. Řídě se svým nesložitým cítěním a svou jednoduchou a pevnou morálkou, usuzoval jistě správně, když si řekl, že má-li člověk čelit se zdarem životu, musí s ním být od začátku seznamován tak a týmiž prostředky jako druzí. Protože však i v tomto případě se bál postavit se proti matce rovnou a ohroziti svůj pavučinovitý vztah k ní vyvoláním roztržky, vzal si mě do kanceláře a domlouval mi.

Pamatuji se na to jako dnes. Přišel jsem ten den domů opět bez čepice, kterou mi kluci cestou ze školy hodili přes dřevěnou ohradu polepenou návěštími, za níž chraptivě štěkal a trhal řetězem pes obludné velikosti, jak jsem si představoval. Mé příliš úpravné námořnické šaty a hlavně má čepice se dvěma stuhami vzadu je nepřestávala dráždit. Kdybych se byl alespoň serval o svůj majetek. Ale vzmohl jsem se jenom na to, že jsem utíkal s brekotem domů. Házeli za mnou pleskanci bláta, které vybírali z louží vedle chodníku.

Po celý oběd mluvila matka o této příhodě a domáhala se, abych byl vzat okamžitě ze školy. Otec neodporoval, bránil se v tomto obtížném postavení způsobem, jakému jej naučila svízelná obchodní jednání. Pokyvoval hlavou, jako by ve všem souhlasil s matkou, ale jeho kulatá slova, svraštělá častým užíváním, se podobala ořechům bez jádra. Naštěstí matka, upokojená jejich zvukem, se neodhodlala je rozlousknout.

—    Ano, ano. To všechno je pravda. Něco se skutečně musí podniknout.

Po obědě odcházela maminka do svého pokoje, aby si odpočinula. Sotva za ní zapadly dveře, obrátil se otec ke mně, pohladil mě po vlasech a řekl nezvykle laskavě:

—    Nu tak, mužíčku, co abychom si nyní pohovořili my dva spolu jako muž s mužem?

Vzal mě za ruku a dovedl do skleněné posady, která byla jeho kanceláří. Tam si mne posadil na kolena a vylovil z hlubin jedné zásuvky velkou krabici bonbónů, již měl snad uchystánu k mým narozeninám. Jsem si jist, že můj otec, přesto, že se mi mohl věnovat jen tak málo, rozuměl mi lépe než má přecitlivělá matka. Vedl ho nezjitřený, ale také neústupný cit zdravého člověka. Jak správně odhadl, že v tomto prostředí, jež mi bylo jakýmsi svatostánkem a kde mi bylojen tak málo popřáno setrvat, budu nejpřístupnější. V otcově duchu, navyklém obchodování, se patrně každá lidská záležitost podobala více nebo méně obchodu a každý obchod se dal dovést ke zdárnému konci, jestliže alespoň jedna strana správně odhadla druhou a dovedla ji přimět, aby přizpůsobila své požadavky nabízené ceně. Kupoval si mne za cenu, za jakou lze koupit přecitlivělého, bázlivého a rozmazleného chlapce.

Podnes v tom nevidím nic špatného a jsem přesvědčen, že při tomto jednání byla otcova duše naplněna poctivostí až po okraj, jenomže tehdy má zbystřená mysl střízlíka, jehož obrana bude vždy závislá na jeho chytrosti, postřehla slabinu otcova postavení. Byl jistě schopen vnutit mi svou vůli a přimět mě k povolnosti i jiným způsobem domluvy než úplatou. Jeho jednání bylo ovlivněno právě tak starostí o mne jako strachem před tím, jak by se matka postavila k přímému zásahu.

Těžil jsem ze své výhody. Jedl jsem bonbóny plnými ústy, zatímco mě otec pohupoval na kolenou a vyprávěl mi, aby mne přivedl k jinému názoru a dodal mi odvahy, jak on si vedl za svých školáckých let, jak kterého kluka vyplatil nebo co mu provedl, když naň silou nestačil. Zaujal mne tak, že jsem i zapomněl na cukroví a jenom poslouchal. Vžíval jsem se do jeho vyprávění a vymýšlel si pomstu pro své trapiče a přitom jasně cítil, že nic podobného nesvedu. A tu mě napadlo řešení. Ano, ano, to půjde, říkal jsem si v duchu, ale protože jsem tušil, že ještě přijdou sliby, byl jsem rozhodnut neprodat se lacino.

Otec překonal mé očekávání, Ježíšek mi byl ochoten podle jeho slov přinést všechno, co jsem mu vyjmenoval.

—    Věděl jsem, žes rozumný chlapík, řekl otec se spokojeným oddechnutím. A nyní jdi a pověz mamince sám, na čem ses rozhodl.

Maminka ležela na empírové chaiselongue ve svém pološerém pokoji, krk jako vždy ovinutý vzdušnou tylovou šálou, a četla, knihu v jedné a lahvičku se solemi v druhé ruce. Zaujal jsem před ní hrdinský postoj a prohlásil jsem, že si nepřeji žádného domácího učitele a že chci dál chodit do školy. Dívala se na mne chvíli podivně zpytavým a nezvykle střízlivým pohledem a pak řekla:

—    Copak ti tatínek za to slíbil?

Cítil jsem, že kdybych se přiznal, zradil bych úmluvu a má nadílka by jistě byla ohrožena. Připadalo mi, jako by mě maminka chtěla o ni ošidit. Popadl mě vztek. Dupal jsem a křičel:

—    To není pravda. Nic mi neslíbil. Chci jenom chodit do školy, chci být jako jiní chlapci.

Jakou pravdu jsem to tehdy řekl! Od dětství nepřál jsem si ničeho více než být jako druzí. Být statečný, družný a věrný, mít kamarády, kteří by ke mně lnuli, a oplácet jim stejným. A ještě něco, jak už to patří k chlapeckým snům, jež nesplněním se mi prodloužily na celý život: být v čele a být obdivován.

Mluvil jsem pravdu, ale můj projev nebyl zcela upřímný. Znal jsem matku a měl jsem už vyzkoušeno, že začnu-li takto, překonám její podezření i odpor.

Přitáhla mě okamžitě k sobě, a svírajíc mě v náručí, tišila můj výbuch slovy i polibky:

—    Ale ovšem, miláčku. Budeš chodit do školy, přeješ-li si. Kdopak by ti v tom bránil. Jen už se utiš.

V

Řekl bych, že síla silných je zárodkem jejich zkázy. Vidí život jen v rovině své moci a zapomínají sklonití se a naslouchati, co se děje pod ní. Tupnou jistotou bezpečnosti a nezranitelnosti. Silní se valí, nedbajíce, kam dopadá váha jejich kroků. Tak obranou slabých, nechtějí-li být rozdrceni, zůstává větší pohyblivost, bystrost a houževnatost. Hle, jak se slabí stávají silnými. Jednoho dne nastane výměna. A dál? Houpačka života se nikdy nezastaví.

Snil jsem o síle právě tolik, jako jsem se jí bál. Míti takovou sílu, aby se všichni bázlivě uhýbali, sotva pozdvihnu ruku, jako bych se chtěl poškrabat ve vlasech. Ačkoli jsem se nikdy ve vlasech neškrabal. Zato Frantík Munzar ano. A ještě častěji zdvíhal znenadání a prudkým posunkem ruku, takže ten, kdo stál právě vedle něho, polekaně odskočil. A Frantík dokončil zvolna svůj prudce začatý pohyb, a ponořiv prsty do houštiny svých věčně rozcuchaných špinavě hnědých vlasů, poškrabal se na temeni. Byl to jeho nejmilejší žert a Frantík jej opakoval často a vždycky s úspěchem.

Frantík byl syn kamenického dělníka z Anežského dvora a jeho matka prala a posluhovala po domácnostech. Frantíkův otec byl ztělesněním tupé síly, zapřažené do žentouru práce za otýpku patnácti nebo dvaceti korun týdně. Nesl na krátkých nohou, jež zbočitěly ustavičným stáním, mohutný trup s rozvalenými a nahrbatělými zády. Když stál, visely mu podle těla - zatíženy desetikilovkami pěstí - dlouhé paže, jež se snad protáhly dosahováním přes široké a dlouhé žulové nebo mramorové desky, které zbrušovat a leštit bylo jeho prací. Nevycházel z opilosti, neboť pil i mezi prací, ale jen občas v něm alkohol zdvihl vichřici zuřivosti a tu zpravidla přespal noc ve svěrací kazajce na policejním komisařství. Frantíkova maminka, drobná a utahaná žena — její tvář v mé vzpomínce už nemá podoby, jako by ji byly rozleptaly sodnaté páry vyvářek —, musela živit syna i muže, který stačil propít svou mzdu. Jednou nebo dvakrát do roka i v ní vybuchovala vzpoura proti zvířecí nesmyslnosti jejího údělu. Tehdy vlekla řvoucího a vzpouzejícího se Frantíka k nedaleké řece, aby se s ním utopila. Seběhly se ženy z celého Anežského kláštera, odvedly ji domů, a zatímco ji ošetřovaly, spílaly jejímu muži, který klečel vedle postele, líbal jí ruku, mumlal prosby a přísahy a nechával si stékat po tvářích těžké dobytčí slzy.

Frantík Munzar seděl už druhý rok v první třídě, ale vypadal mezi námi, jako by ji opakoval už počtvrté. Měl takové nízké rváčské čelo pod svými hustými vlasy a celý i v délce rukou a pomalé klátivé chůzi narostl po tatíkovi. Jeho mozek byl dobře utěsněn, i nehrozilo nebezpečí, že by do něho pronikla kdy zhoubná nákaza vědění. Ještě po druhém opakování první třídy nebyl schopen zapamatovat si a poznat některá písmena. Mluvil drsným pepanským hlasem, v němž nezněl jediný dětský tón. Jakmile však začal zpívat, proměnilo se vrčení v nejčistší zvonivý soprán. Učitel o něm říkal, že má absolutní sluch, což tehdy pro nás všechny a ovšem i pro Frantíka byl neznámý pojem. Oděn v hermelín této záhadné vlastnosti a nadán dostatečnou mocí ve svých pěstích, byl Frantík v naší třídě obecně uznávaným monarchou, který dovedl zlomit každou vzpouru nebo pokus o nezávislost. Jeho pýcha a poddanství ostatních stouply, když ředitel školy, který byl zároveň regenschorim v kostele u svátého Ducha, zařadil Frantíka do svého dětského sboru a dával mu dokonce zpívat sóla o velkých mších.

Toto bylo mé nové setkání se silou — byla tu ve své nejprostší podobě, pučící, nevědomá a prvotně zlá; čerpala ze sebe, protože nepoznala ještě svého omezení, a panovala, protože se nesetkávala s odporem.

Učitel mě posadil do páté lavice u okna právě vedle Frantíka Munzara. Nevím, co učitele k tomu vedlo, snad nějaká snaha po vyrovnání třídních rozdílů a po vzájemném sblížení. Frantík si mne však znenáviděl a týral mě hned od prvního dně. V jeho pomalém mozku bylo nicméně dosti zlomyslnosti, která postačila na vymýšlení nejrozmanitějších způsobů trapičství. Stačilo, aby sebou nenápadně smýkl v lavici, a již jsem vyletěl ze svého místa a válel se po zemi. Organizoval na mne štvanici ostatních; ne tak pro jejich zábavu, jako proto, aby jim dokázal svou převahu, vysazoval mě v přestávkách na učitelův stůl a držel mne tam svíjejícího se a řvoucího vzteky, hanbou a lítostí, aby si mne mohli prohlížet jako nějaké cizokrajné zvíře a po libosti mne zeštípat. On mi házel čepici přes ohradu a učil druhé ostřelovat mě kuličkami bláta.

Když jsem slíbil otci, že vytrvám, a postavil se proti mamince, která mne chtěla vysvobodit z mého trápení, věděl jsem ihned, že se mi nepodaří splnit slib a dosáhnout všech očekávaných darů, nezískám-li si Frantíka pro sebe.

Znal jsem Frantíkovu slabost: hladověl. Když jsme o přestávce vytáhli své přesnídávky, bloudil od jednoho k druhému s čelem nasupeným a zlýma očima a domáhal se svého podílu, výhružný jako středověký vládce, vymáhající desátek na svých poddaných.

— Dej sem kus!

A nespokojil se pravidelně menším dílem než polovinou krajíce. Spolkl rychle, co dostal, a slídil po nové oběti; hleděl obejít za přestávku, co nejvíce mohl. Chlapci se před ním skrývali, snažili se zhltnout své chleby, dříve než je dostihne, nebo je polykali mezi vyučováním, ale nikdo se mu neodvážil odepřít nebo žalovat učiteli.

Napadlo mě ihned, že nebude těžké nakloniti si tohoto hladovce, jehož žaludek nebyl asi doma nikdy poctivě naplněn. Mé přesnídávky byly vydatnější než většiny mých spolužáku. Dostával jsem obyčejně s sebou dvě rozříznuté housky, pomazané tlustě máslem a proložené plátky šunky, dílek čokolády a jablko. Nebyl jsem velký jedlík, i doma mě musili do jídla nutit, a v prvních dnech ve škole byl jsem tak přestrašen novým prostředím, že jsem se ani neodvážil své housky vytáhnout. Protože mě vítával křik a bědování, když jsem je přinesl domů netknuté, naučil jsem se je zahazovat cestou. Vzbudil jsem pochopitelně úžas a radostné překvapení, když jsem prohlásil, že mi mé přesnídávky nestačí, a prosil, aby mi byla přidána ještě jedna houska a dílek čokolády.

Při obědě zvěstovala matka tuto zprávu s takovým jásotem, s jakým velitel vítězné armády oznamuje světu pád nepřemožitelné pevnosti.

— Věděl jsem, že to přijde, odpověděl otec s klidnou jistotou. Má zdravý kořínek. Teď se bude cpát jako nezavřený a dožene všechno, co zameškal.

Tak poprvé ve mně vzbudil pochyby o své neomylnosti, v niž jsem dosud pevně věřil. Zároveň, protože to byla má první větší lež, jsem poznal, jak je snadné klamat dospělé, a myslím, že jsem se v tu chvíli ani příliš nestyděl, spíše jsem trochu pohrdal otcem i matkou pro jejich důvěřivost a dobrotu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černé světlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.