.

Poprvé vydáno ve Spojených státech v nakladatelství

Grand Central Publishing divize Hachette Book Group, Inc.

Copyright © Julianna Baggott, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN EPUB 978-80-7462-760-6

ISBN MOBI 978-80-7462-772-9

.

Pro mého otce, Billa Baggotta.

Děkuji, že jsi mi pomáhal budovat světy,

především svět mého dětství.

Prolog

Wilda

Ležela na tenké sněhové pokrývce, před sebou viděla šedivou zemi splývající s šedivou oblohou a pochopila, že je zpátky. Obzor vypadal, jako by byl poškrábaný, ale ty škrábance byly ve skutečnosti jen tři zakrslé stromy. Stály v řadě jako drátky sešívačky, které spojují oblohu se zemí.

Najednou v jakési opožděné reakci zalapala po dechu, jako by se jí ho někdo pokoušel ukrást a ona jej rychle vtáhla zpátky do hrdla.

Posadila se. Pořád byla malá devítiletá holka. Měla pocit, že ztratila spoustu času, ale nebylo to tak. Ve skutečnosti ne. Určitě ne roky. Možná jen dny, týdny.

Přitáhla si teplý kabát co nejtěsněji k tělu. Ten kabát byl důkaz. Přejela rukou po jeho stříbrných knoflících. Kdo jí ho oblékl? Kdo jí kolem krku nadvakrát omotal šálu? Podívala se na svoje boty — tmavě modré s tlustými tkaničkami, úplně nové — a ruce navlečené v rukavicích, každý prst uzavřený ve vlastním napjatém kokonu.

Na kabátě jí spočívala kadeř tmavě rudých vlasů, jejích zářivých vlasů. Konečky každého pramínku byly husté a dokonalé, jakoby čerstvě zastřižené.

Vykasala si rukáv kabátu a odhalila svoji ruku. Přesně jak to viděla předtím v ostrém světle — kost už nebyla zdeformovaná. Kůže už nebyla posetá plastovými hrbolky a střepy. Dokonce na ní nebyla ani žádná znaménka nebo pihy. Její kůže byla bílá — tak bílá, jako by měl být sníh, možná dokonce bělejší. Nikdy neviděla opravdu bílý sníh na vlastní oči. A pod tou bělobou lehce vystupovaly modré žilky. Přitiskla si jemnou kůži zápěstí na tvář a pak ke rtům. Hladká kůže na hladké kůži.

Rozhlédla se kolem a poznala, že už jsou blízko; cítila, jak elektřina vyzařující z jejich těl plní vzduch. Vzpomněla si, jaké to bylo, když ji tehdy odvlekli od ostatních tuláků, kteří bez matky a bez otce přespávali v provizorním přístřešku poblíž tržiště. Netušila, proč si vybrali právě ji, proč zrovna ji popadli a zvedli do vzduchu. Jeden ji svíral v náručí a přeskakoval přes sutiny, ostatní se hnali po jejich boku. Z hrudi mu vyráželo mechanické supění. Jeho nohy rytmicky nadskakovaly. Ve větru jí slzely oči a jeho hranatý obličej viděla rozmazaně. Tehdy se nebála, ale teď už ano. Byli tady, jejich svalnatá těla hučela jako roje obřích včel, ale neopouštěli ji. Připadala si jako dítě z nějaké pohádky. V maminčiných příbězích — kdysi měla maminku — vystupoval myslivec, který měl přinést zlé královně srdce jedné dívky, ale nedokázal se přinutit, aby ji zabil. Další myslivec rozřízl břicho vlkovi, aby zachránil lidi, které vlk sežral. Tihle myslivci byli silní a hodní, ale někdy nechávali malé holčičky opuštěné v lesích a ty holčičky se pak musely postarat samy o sebe.

Snášel se lehký sníh. Pomalu se postavila. Svět se zakymácel, jako by najednou ztěžkl. Zhroutila se na kolena a pak uslyšela z lesa hlasy, patřily dvěma lidem, kteří kráčeli směrem k ní. I z té dálky rozeznala červené jizvy na jejich obličejích. Jeden při chůzi kulhal a trochu vrávoral. Nesli pytle.

Přitáhla si šálu přes nos a ústa. Oni předpokládali, že ji někdo najde. Byla nalezenec; vzpomínala si, že právě tohle slovo použili v té místnosti s pronikavým světlem. „Potřebujeme z ní mít nalezence.“ Byl to mužský hlas, chraplavě zaznívající z reproduktoru. Všemu velel, ale ona ho nikdy neviděla. Willux, Willux, šeptali lidé — lidé s hladkou kůží, kteří s ničím nesplynuli. Zlehka našlapovali kolem její postele obklopené kovovými stojany s připevněnými sáčky, z nichž odkapávala tekutina do trubiček, mezi malými pípajícími přístroji a drátky. Bylo to jako mít spoustu matek a otců, jen jich bylo příliš mnoho, aby je dokázala všechny sledovat.

Vybavila si širokou lampu v té místnosti, její zářící žárovku, která jasně svítila a byla tak blízko, že ji hřála. Vzpomínala, jak si prvně sáhla rukou na kůži, a když se dotkla břicha, i ono bylo hladké. Její pupík — ta věc, které maminka vždycky říkala knoflík do břicha a kterou ty hlasy v místnosti nazývaly umbilicus — zmizel.

Strčila ruku pod kabát i košili a přejela si rukou po břiše. Stejně jako předtím se tam do všech stran táhla jen hladká kůže.

„Zahojená,“ říkaly hlasy za bílými maskami, ale zněly ustaraně. „Pořád je to úspěch,“ tvrdily. Některé si ji chtěly nechat na pozorování.

Začala otevírat ústa, aby na postavy v dálce obtížené pytli zavolala, ale neotevřela je úplně. Jako by měla rty po obou stranách kousek sešité — jako by jejich okraje byly zapečetěné.

A co by jim vlastně řekla? Nenapadala ji žádná slova. Jenom jí vířila v hlavě. Všechno se jí pletlo. Nedokázala je poskládat do věty ani pronést nahlas. Konečně ze sebe něco vyrazila, ale jediné slovo, které se jí utvořilo v ústech, bylo: „Chceme!“ Nevěděla proč. Znovu se pokusila zavolat o pomoc, ale opět vykřikla jen: „Chceme!“

Ti lidé přišli blíž a ona zjistila, že jsou to dvě mladé ženy. Podle bradavic a jizev na jejich prstech poznala, že jsou sběračky. Dotkly se příliš mnoha jedovatých hlíz, bobulí a hub. Jedna z nich měla místo dvou prstů stříbrné hroty jako na staré vidlici. Kulhala. Její obličej, i když na něm svítily temně rudé popáleniny, byl podivně hezký, hlavně kvůli jejím očím, které zářily zlatě oranžovou jako tekutý kov — poskvrněné jasem bomb. Byla slepá. Sevřela rameno druhé sběračky a zeptala se: „Kdo jsi?“ Znělo to jako ptačí volání. Dívka slyšela ptáky i v té jasně osvětlené místnosti, vyzpěvovali z nahrávky v neviditelných reproduktorech. Cvrlikání, pomyslela si dívka, a pak uslyšela z lesa další ptáky. Tihle ptáci ovšem vydávali zvuky, jaké znala z dětství — žádné čisté, sladké tóny jako v té světlé místnosti, ale chroptivé skřehotání.

Ty dvě mladé ženy se jí bály. Poznaly už snad, že je jiná?

Ráda by se jim představila, ale její jméno kamsi zmizelo. Jediná slova, která jí zůstala v hlavě, byla Ohnivý kvítek. Takhle jí říkávala její maminka: zrodila se z ohně a zkázy, ale zakořenila a vyrostla. Otce nikdy nepoznala, ale předpokládala, že se nejspíš ztratil kdesi v ohni a zkáze.

A pak se jméno najednou vynořilo: Wilda. Jmenuje se Wilda.

Položila ruku na studenou zem. Ráda by jim řekla, že je teď nová. Ráda by jim řekla, že se svět jednou provždy změnil. Místo toho ale prohlásila: „Chceme, abyste nám vrátili našeho syna.“ Ta slova překvapila i ji samotnou. Proč je pronesla?

Mladé ženy se po sobě podívaly. „Co to mělo znamenat?“ zeptala se ta slepá. „Čího syna?“

Druhé ženě se po tváři táhla jizva — vypadala, jako by s ní splynul cop, který teď pokrývala vrstva kůže. „Nemá to v hlavě v pořádku,“ prohodila.

„Kdo jsi?“ zeptala se znovu slepá žena.

„Chceme, abyste nám vrátili našeho syna,“ odpověděla dívka. To byla jediná slova, která ze sebe dokázala vypravit.

Sběračky se najednou začaly rozhlížet kolem sebe, dokonce i ta slepá. I ony už uslyšely ty elektrické synapse, vystřelující vzduchem. Tvorové, kteří ji unesli, byli neklidní. „Je jich spousta,“ řekla ta s jizvou ve tvaru copu vylekaně. „Chrání ji. Cítíš je? Poslali je naši Dohlížitelé, aby na ni dávali pozor.“

„Andělé,“ dodala slepá žena.

Začaly ustupovat.

Pak ale Wilda vykasala rukáv a ukázala jim svou ruku — tak bílou, že skoro až zářila. „Chceme,“ pronesla znovu pomalu, „abyste nám vrátili našeho syna.“

.

Část první

Pressia

Můry

Po vestibulu na velitelství OSR bylo rozmístěno pár matně zářících podomácku vyrobených olejových lamp, které visely z vystupujících trámů vysokého stropu. Přeživší polehávali na dekách a matracích a choulili se k sobě, aby jim nebyla zima. Jejich těla udržovala společné vlhké teplo navzdory skutečnosti, že vysoká okna nikdo nezatloukl prkny. Holá okenní křídla byla obroubena tenounkými pozůstatky záclon. Dovnitř jimi začal v třepotavých poryvech pronikat sníh, snášel se a poletoval, jako by sem příslib rozsvícených světel přilákal stovky můr.

Venku byla tma, i když už skoro svítalo a některá ranní ptáčata se pomalu probouzela. Pressia zase byla celou noc vzhůru. Občas se tak ponořila do práce, že úplně ztratila ponětí o čase. Svírala mechanickou ruku, kterou právě vyrobila ze zbytků, jež jí přinesl El Capitan — stříbrných klíštěk, kloubového ložiska, staré elektrické šňůry na připevnění a kožených popruhů. Odměřila je tak, aby seděly kolem hubeného bicepsu chlapce, pro něhož byla protéza určená. Bylo mu devět let a všech pět prstů mu splynulo dohromady. Jeho ruka vypadala skoro jako plovací blána. Chraptivě zašeptala chlapcovo jméno: „Perle! Jsi tady?“

Prodírala se mezi přeživšími, kteří se převraceli a mumlali. Uslyšela ostré kňouravé vypísknutí. „Ticho!“ nařídila nějaká žena. Pressia zahlédla, jak se ženě pod kabátem něco zavrtělo a pak se jí vedle krku vynořila hedvábně černá hlavička kočky. Jakési dítě plakalo. Někdo zaklel. Z mužského hrdla se rozezněla písnička, ukolébavka… Přízračné dívky ze země stinné, kdo zachrání je ze země stinné? Řeka se kroutí, řeka se vine, řeka je volá, řeka se vine… Děťátko ztichlo. Hudba pořád zabírá, hudba lidi uklidňuje. Jsme nešťastníci, ale tohle ještě dokážeme — najít v sobě schopnost zpívat. Přála by si, aby to lidi v Dómu věděli. Jsme divocí, to ano, ale také jsme schopní neuvěřitelné něžnosti, laskavosti, krásy. Jsme lidé, defektní, ale pořád dobří, nebo snad ne?

„Perle!“ zavolala znovu, protézu přitisknutou k hrudi. Občas teď v podobných davech pátrala po svém otci — ačkoliv si nepamatovala jeho obličej. Než Pressiina maminka umřela, ukázala jí pulzující tetování na hrudi — jedno z nich patřilo Pressiinu tatínkovi. Byl to důkaz, že Exploze přežil. Samozřejmě že tady není. Pravděpodobně není ani na tomhle kontinentu — nebo spíš na tom, co z něj zbylo. Jenže nedokázala přemoct nutkání hledat mezi tvářemi přeživších někoho, kdo by jí byl trochu podobný — oči mandlového tvaru, černé lesklé vlasy. Nebyla schopná s hledáním přestat, bez ohledu na to, jak iracionální bylo věřit, že otce jednoho dne najde.

Hledala ho celou cestu přes vestibul, až došla ke zdi polepené plakáty. Místo černého drápu, který dřív naháněl přeživším hrůzu, je zdobil El Capitanův obličej — tvářil se stroze a zarputile. Přejela pohledem řádku plakátů. Byl na nich jeden El Capitan vedle druhého a jeho bratr Helmud mu trčel za zády jako nějaký nádor. Nad jeho hlavou stálo: jsi silný a zdatný? přidej se k nám. solidarita nás zachrání. Ten plakát vymyslel El Capitan a byl na něj pyšný. Text drobným písmem úplně dole sliboval konec orgií smrti — při kterých týmy vojáků OSR vybíjely slabé kusy a navzájem soupeřily, kdo nashromáždí víc mrtvol — a povinných odvodů v šestnácti letech. Těm, kdo se přihlásí dobrovolně, sliboval El Capitan „Jídlo beze strachu“. Strachu z čeho? OSR měla temnou minulost. Zatýkala a unášela lidi, přetvářela je v nemyslící tvory, používala jako živé cíle…

Tohle všechno už teď ale bylo pryč. Plakáty zabraly. Měli tu teď více rekrutů než kdy dřív. Táhli se sem z města, otrhaní a hladoví, popálení a splynutí. Občas přicházely celé rodiny. El Capitan říkal Pressii, že bude muset začít některé posílat zpátky. „Tohle není žádná sociálka. Snažím se tu vybudovat armádu.“ Zatím se jí ho ale pokaždé podařilo přesvědčit, aby jim dovolil zůstat.

„Perle!“ šeptala, zatímco procházela podél zdi a přejížděla rukou po zvlněných okrajích plakátů. Kde je? Záclony se prudce zvedly. Dovnitř zavanul sníh, jako by se celá rozlehlá místnost zhluboka nadechla.

Jedna rodina si z deky a tyče vytvořila jednoduchý stan na ochranu před větrem. Když byla Pressia ještě dítě, vyráběla maličké stany vzadu za vyhořelým holičstvím za pomoci židle a dědečkovy hole, přes které přetáhla prostěradlo, a hrála si s nejlepší kamarádkou Fandrou na domeček. Dědeček jim říkal štěněcí stany a ony s Fandrou vždycky štěkaly jako pejsci. Smál se tak bouřlivě, až se mu větrák v krku divoce roztočil. Pocítila svíravou bolest ztráty — přišla o dědečka i Fandru, kteří jsou oba mrtví, a také o své dětství.

Stráže venku za okny držely v patnáctimetrových odstupech hlídky kolem celého velitelství OSR, protože příslušníků Speciálních jednotek, které vysílali z Dómu, v poslední době přibylo. Před pár týdny je zahlédli mezi stromy — jejich mohutné postavy se vzdouvaly zvířecími svaly a kůži měli pokrytou jakousi syntetickou kamufláží. Pohybovali se mrštně, skoro nehlučně, byli neuvěřitelně rychlí, silní a dobře ozbrojení; zbraně měli zabudované přímo do těla. Přebíhali přes Sutinoviště, sprintovali mezi stromy, proháněli se uličkami — tiše a kradmo rutinně pročesávali město. Šlo jim především o Partridge — Pressiina nevlastního bratra. Partridge teď chránily matky spolu s Lydou — která byla Čistá stejně jako Partridge a z Dómu ji poslali jako návnadu — a Illiou, která dřív bývala manželkou vrchního velitele OSR, než toho zvráceného chlapa zabila. Střípky informací shromažďovali na velitelství ze stručných hlášení dodávaných vojáky OSR, kteří se matek bez výjimky báli. V jedné zprávě stálo, že matky učí Lydu bojovému umění. Byla to jen obyčejná holka z Dómu, zcela nepřipravená na vyprahlou divočinu a ještě méně na život s matkami, které dokázaly projevovat lásku a loajalitu, ale také barbarství. Jak se jí asi daří? V další zprávě byla zmínka, že s Illiou to jde z kopce. Celé roky žila na chráněné farmě a její plíce teď bojovaly s nápory vířícího popela.

Všichni, kdo byli u toho, když Pressiina maminka zemřela, si museli dávat dobrý pozor. Znali pravdu o Willuxovi a o Dómu, a navíc měli něco, co Willux možná pořád ještě chce — ty ampulky. Bradwell a El Capitan odnesli z maminčina bunkru po její smrti všechno, co se dalo. Ampulky teď měl Partridge a snad je uchovává v bezpečí. Pro Willuxe znamenaly hodně — spolu s poslední ingrediencí a vzorcem, podle kterého by se mělo všechno smíchat, by mu mohly zachránit život. Maminčiny ampulky byly bezesporu velice cenné, ale tady venku příliš nebezpečné a nepředvídatelné, aby z nich měli nějaký užitek. Byly to spíš suvenýry.

Jak dlouho dokážou matky Partridge schovávat? Dost dlouho na to, aby Partridgeův otec mezitím zemřel? Doufali, že Ellery Willux už brzy umře a Partridgeovi se podaří převzít moc přímo v Dómu. Občas měla Pressia pocit, jako by všichni uvízli ve stavu vyčkávání. Věděli, že bude třeba ještě něco obětovat a teprve pak získá budoucnost definitivní podobu.

V kapse svetru se jí zatřepotal Freedle. Vklouzla rukou dovnitř a přejela prstem robotické cikádě po zádíčkách. „Šššš,“ zašeptala. „To je dobrý.“ Nechtěla ho nechávat ve svém malém pokojíku o samotě. Nebo to bylo spíš tak, že nechtěla zůstat sama?

„Perle!“ zavolala. „Perle!“

A pak konečně uslyšela chlapcův hlas. „Tady! Tady jsem!“ Drobnými krůčky se proplétal mezi přeživšími. „Už jsi s tím hotová?“

Pressia si klekla. „Kouknem, jestli to sedí.“ Založila mu koženou manžetu kolem nadloktí a upevnila ji popruhy z elektrické šňůry. I svou zdeformovanou rukou byl schopen vyvinout určitý tlak. Řekla mu, aby zatlačil na drobnou páčku.

Perlo to zkusil. Klíšťky se rozevřely a zase zavřely. „Funguje to.“ Začal rychle otevírat a zavírat klíšťky, pořád dokola.

„Není to dokonalé,“ poznamenala, „ale snad to pomůže.“

„Díky!“ řekl tak hlasitě, že ho kdosi, kdo ležel na zemi poblíž, okřikl. „Třeba by sis mohla vyrobit i něco pro sebe,“ zašeptal s pohledem upřeným na panenčinu hlavu. „Víš, možná by se našlo něco…“

Pohnula panenčinou hlavičkou, zamrkaly jí oči — jedno bylo trochu zalepené popelem a zaklaplo pomaleji, nesynchronně s druhým okem. „Nemyslím, že by se pro mě dalo něco udělat,“ odpověděla. „Ale mně to stačí.“

Chlapcova matka na něj šeptem zavolala. Zprudka se otočil, triumfálně zvedl ruku nad hlavu a rozběhl se jí to ukázat.

A pak se v dálce kaskádovitě rozezněla střelba. Pressia se instinktivně přikrčila a sáhla do kapsy, aby ochránila Freedla. Vytáhla ho a přidržela si ho u prsou. Perlova matka si přitáhla svého syna blíž. Pressia věděla, že nejspíš některý voják OSR zacílil na přelévající se stíny. Palba naslepo nepředstavovala nic neobvyklého. I tak se jí ale stahoval hrudník kolem srdce. Byl tu Perlo a jeho máma a ta střelba — všechno dohromady — a jí se vybavila tíha pušky v rukou, jak pušku zvedla, zamířila a vypálila. Ještě teď jí v uších zvoní a ona vidí, jak se zvedá krvavá mlha. Zahlcuje celé její zorné pole. Před očima jí vykvétá rudá jako rozevírající se květiny, které raší v Sutinovištích. Stiskla tehdy kohoutek, ale teď už si nedokázala vzpomenout, jestli to bylo správné. Nedokázala si to srovnat v hlavě. Její maminka byla mrtvá. Mrtvá.

Rychle vykročila, držela se při stěnách vestibulu. Po celé délce je lemovaly plakáty. V dlani opatrně svírala Freedla. Když dorazila k oknu, váhavě vyhlédla ven.

Vítr. Sníh. Po obloze se jako chuchvalce popela převalovala mračna. Viděla jen jedinou jasnou hvězdu — skutečná vzácnost — a pod ní okraj lesa, skupinky křehkých schýlených stromů. Rozeznala uniformy vojáků a občasný záblesk zbraně, oproti svažujícímu se kopci se v chladnu zvedaly tenounké závoje jejich dechu. Viděla maminčin obličej, jak leží na lesní půdě a pak najednou mizí. Je pryč.

Pohledem přeskakovala mezi stromy za zády vojáků. Něco tam venku bylo — něco, co chce dovnitř? Představila si příslušníky Speciálních jednotek dřepící ve sněhu. Potřebují vůbec spát? Nejsou třeba zčásti studenokrevní, nemají kůži pokrytou tenkými šupinkami ledu? Venku panoval podivně přízračný klid, přesto však jako by pod povrchem číhala jakási energie. Před třemi dny začalo sněžit — zpočátku to byl jemný poprašek, který se proměnil v hustou chumelenici. Trávník byl teď zledovatělý, temný a lesklý, pokrytý snad sedmicentimetrovou vrstvou sněhu, který se dál snášel z oblohy.

Někdo ji popadl za loket. Otočila se. Byl to Bradwell. Po tváři se mu táhne dvojitá jizva, má tmavé řasy a plné rty rozpraskané mrazem. Podívala se na jeho ruku, celou zarudlou a zdrsnělou. Široké kotníky prstů měl zjizvené a nádherné. Jak můžou být kotníky prstů tak krásné?, napadlo Pressii. Jako by je Bradwell sám vynalezl.

Mezi nimi už to teď tak krásné nebylo.

„Tys mě neslyšela?“ zeptal se.

Připadalo jí, jako by k ní promlouval zpod vodní hladiny. Kdysi, tehdy když vyhořela ta farma, našla v sobě odvahu a přinutila ho ke slibu, že pro ně najde domov — protože ve skutečnosti nevěřila, že ten okamžik bude mít delšího trvání. „Co se děje?“

„Jsi v pořádku? Vypadáš jako bys viděla ducha.“

„Zrovna jsem dokončila umělou ruku pro jednoho kluka a najednou přišla střelba. Nic to ale nebylo.“ Nepřiznala by, že jí před očima vystřeluje jasně červené světlo, ani svůj strach, že se do něj zamiluje. Jednu věc věděla Pressia opravdu s jistotou: všichni, koho kdy milovala, zemřeli. Copak má ve světle téhle skutečnosti právo Bradwella milovat? Když se teď na něj podívala, v hlavě jí zavířila slova: Nesmíš ho milovat. Nesmíš ho milovat.

„Tos byla vzhůru celou noc?“ zeptal se.

„Ano.“ Všimla si, že mu vlasy na hlavě trčí jako vrabčí hnízdo. Oba byli schopní zmizet na celé dny. Bradwella užírala jeho posedlost šesti černými skříňkami, které se vyhrabaly z ohořelých sutin farmy, a celé dny byl zalezlý ve staré márnici v suterénu velitelství, kde teď bydlel. Pressia se ponořila do výroby umělých končetin. Bradwell se pořád urputně snažil pochopit minulost, ona věnovala veškeré své síly tomu, aby pomáhala lidem tady a teď. „Tys byl taky celou noc vzhůru?“

„Hm, jo. Nejspíš. Ono už je ráno?“

„Skoro.“

„Aha, tak to jsem ponocoval. Měl jsem malou nehodu s jednou černou skříňkou. Kousla mě.“

„Kousla tě?“ Freedle se jí neklidně zatřepotal v dlani.

Ukázal jí drobnou tečkovitou ranku na palci. „Ne nějak surově. Možná to mělo být jenom varování. Teď už mě má myslím ráda. Začala za mnou běhat po márnici jako pejsek.“ Vyrazila chodbou kolem dalších El Capitanových náborových plakátů a Bradwell za ní. „Všecky jsem je rozebral a zase poskládal dohromady. Obsahujou informace o minulosti — pokud to teda dokážu posoudit —, ale nejsou připojené na žádný vysílač. Nejsou to špiclové Dómu nebo něco takového, i když jsem tuhle možnost musel vyloučit. Pokud někdy vysílat uměly, teď o tu schopnost určitě přišly.“ Bradwell z toho byl celý pryč, ale Pressii černé skříňky nezajímaly. Bradwellova touha dokázat, že konspirační teorie jeho rodičů o Dómu jsou správné, jeho verze pravdy, stínová historie a tohle všechno už ji unavovalo. „Ale tahleta, nedokážu to vysvětlit — tahle je nějak jiná. Jako by mě poznávala.“

„Cos jí provedl, že tě kousla?“

„Mluvil jsem.“

„O čem?“

„Nemyslím, že by tě to zajímalo.“

Zastavila a ohlédla se po něm. Vrazil ruce do kapes. Ptáci v jeho zádech rozčíleně třepotali křídly. „Jasně že mě to zajímá. Vždyť tímhle jsi přece tu skříňku odemkl, ne? Je to důležité.“

Zhluboka se nadechl a na chvíli zadržel dech v plicích. Zadíval se na podlahu a pak pokrčil rameny. „Tak teda jo,“ prohlásil. „Plácal jsem něco o tobě.“

Nikdy s Bradwellem nemluvili o tom, co se stalo na farmě. Vybavilo se jí, jak ji tehdy svíral v náručí, jaký měla pocit, když se jeho rty dotýkaly jejích. Ale takováhle láska nemá šanci přežít. Láska je luxus. A teď na ni upíral oči, hlavu nakloněnou na stranu. Cítila, jak se jí tělem rozlévá žár. Nesmíš ho milovat. Nevydržela se na něj ani dívat. „Aha,“ prohodila. „Chápu.“

„Ne, nechápeš. Zatím ne. Pojď se mnou.“ Provedl ji další chodbou a pak zabočil. A tam u dveří dřepěla jedna černá skříňka a trpělivě čekala. Velikostí opravdu připomínala pejska — druh, jemuž její dědeček říkal teriér, který prý rád loví krysy.

„Řekl jsem mu, aby čekal, a on poslechl,“ vysvětlil Bradwell. „Tohle je Fignan.“

Freedle zvedl nosík z její dlaně, aby se přesvědčil na vlastní oči. „Umí se postavit na zadní a dát pac?“ zeptala se Pressia.

„Myslím, že ten toho umí sakra víc než jenom dávat pac.“

Partridge

Brouk

Hluboký sklep páchl odstátou dešťovou vodou a zatuchlinou. Flíčky zářivě červených plísňových spór zdobily zdi i špinavou podlahu. Podél stěn stály lahve s podivnou zeleninou, kterou matky nakládaly v octovém nálevu. Nad hlavou mu přecházela po zuby ozbrojená matka Hestra. Každý její krok mu připomínal, že je zamčený v podzemí. Občas měl pocit, že její kroky jsou ve skutečnosti údery srdce a on sám je uvězněný pod žebry nějakého obřího potvora.

Lydu už neviděl šest dní. Bylo těžké odměřovat čas, když se tady docela sám skláněl nad mapami Dómu, které se snažil dát dohromady, a denní světlo mohl sledovat jen škvírou ve stropních dveřích, občas zastíněnou příchody matek, které mu nosily skrovné příděly jídla — světlé vývary, chuchvalce jakýchsi bílých kořínků a tu a tam masovou jednohubku.

Přesvědčoval sám sebe, že nahoře to není o nic lepší — jen zpustošené pozůstatky předměstských čtvrtí. Jenže, krucinál, on si tady připadal jako v pasti. A ještě horší než pocit, že odsud nemůže ven, byla nuda. Matky mu věnovaly starou lampu, aby měl dost světla, a zásobovaly ho velkými archy papíru, tužkami a překližkou, kterou si rozložil na podlahu a používal ji jako podložku při výrobě map. Snažil se vybavit si všechny detaily těch modrotisků, které si uložil do paměti, aby se dostal z Dómu, a co nejrychleji je zakreslit. S každou další hodinou, s každou další minutou, s každým dalším krokem nad hlavou ho ta nuda ničila stále víc a víc.

Pravda byla taková, že se prostě musel spoléhat na ochranu matek, přinejmenším dokud nedá dohromady nějaký plán. Jedna jeho část by nejradši počkala, až jeho otec umře. Slábl každým dnem. Desítky let umělého zvyšování kapacity mozku mu způsobily třas a rozklad kůže. Maminka Partridgeovi vysvětlila, že jsou to příznaky rychlé degenerace buněk. Už brzy otcovo tělo úplně selže a to by mohl být správný okamžik pro návrat. V Dómu by nejspíš Partridge uznali za otcova legitimního nástupce. Konec konců tam vládl jako monarcha.

Jenže Partridgeova druhá půlka toužila otce svrhnout, dokud je ještě naživu, porazit ho správným a poctivým způsobem. Copak si lidé v Dómu nezaslouží znát pravdu o tom, co jeho otec provedl? Kdyby jim tu pravdu přinesl a vysvětlil, že existuje i jiný způsob života — že by nemuseli být ovcemi, které poslouchají příkazy jeho otce, že by nemuseli vidět v přeživších jen krvelačné nešťastníky, kteří si svůj osud zaslouží —, určitě by si zvolili raději tohle než otcovu vládu. Tím si byl Partridge jistý.

Budou si muset s Lydou najít trochu času, aby vymysleli nějaký plán. Považoval za samozřejmost, že se vrátí oba společně.

Mezitím se soustředil na dokončení map a trpělivě snášel samovazbu, otupující tíhu nudy, plíseň a spóry, jídla na příděl, a protože mu sebrali všechny zbraně, i nepříjemný pocit, že matky, které s ním zacházely zároveň jako s dítětem i nebezpečným zločincem, potřebuje. Pořád ho považovaly za nepřítele, zejména proto, že přišel z Dómu; byl přece mrtvák — muž, a navíc muž z Dómu, tudíž se mu nedalo důvěřovat.

Matky se o jeho mapy zajímaly, což byl také důvod, proč mu dodávaly zásoby, ale Partridge by je radši poslal El Capitanovi. Byl to jediný dar, který mu mohl věnovat. Možná nikdy nebudou k užitku; jaká je šance, že se El Capitanovi opravdu podaří zformovat funkční armádu schopnou dobýt Dóm? Přesto to bylo aspoň něco, čím mohl Partridge přispět. Při práci na mapách si v duchu opakoval, co mu pověděla maminka, než zemřela. Sepsal do posledního slova všechno, co si dokázal vybavit; připadalo mu to jako nějaká šifra.

Odložil tužku, rozevřel pěst a zase ji sevřel. V ruce měl křeče, dokonce i v tom částečně useknutém malíčku, který se zahojil do podoby lesklého červeného pahýlu. Promnul si prsty a ucítil kluzké, voskovité sérum, které mu matky nedávno daly, aby se v něm koupal. Šlo o přípravu na nadcházející cestu. Sérum, výtažek z kafrovníku a včelího vosku, mělo potlačit jeho pach a zamaskovat jej. Kůži měl teď tuhou a lesklou. Povídalo se, že příslušníci Speciálních jednotek se vyznačují skvělým čichem, stejně jako někteří potvoři a prašivci. Matky Partridgeovi a Lydě nedovolily zůstat na jednom místě moc dlouho. Jistě, snažily se je chránit, ale jak řekla Partridgeovi matka Hestra, nemůžou také riskovat, aby se k němu Speciální jednotky dostaly moc blízko, protože by to ohrozilo všechny. Nomádský život byl pro ně tou nejlepší volbou.

Napadlo ho, jestli se v tom séru koupe i Lyda. Vždycky se bál, že jednoho dne, až budou vyrážet na cestu k dalšímu místu, s nimi už nepůjde. Zatím se k němu ale připojila pokaždé. Pokusil se představit si, jaká je asi na dotek její kůže uzavřená ve voskovém krunýři.

Na špinavé podlaze vedle něj ležela kovová hudební skříňka jeho maminky, kterou kdysi našel v její přihrádce v Archivu osobních ztrát a kterou Bradwell hodil do plamenů ve sklepě řeznictví. Postaral se ale, aby ji Partridge dostal zpátky. Bradwell byl sentimentálnější, než si Partridge myslel, a když přišlo na památky po rodičích, hned byl celý naměkko. Partridge skříňku očistil od sazí, ale kolečka zůstala začernalá. Protože všechny součástky byly z kovu, pořád fungovala, i když teď hrála falešně a trochu slaběji. Byla to jediná věc, kterou mu matky dovolily si nechat — možná proto, že byly samy matkami. Zvedl skříňku a natáhl ji. Její tóny zvonily v těžkém vlhkém vzduchu. Scházela mu maminka. Tolik mu chyběla po větší část jeho dětství, že se stal v podstatě odborníkem na stýskání. Možná proto mu šlo tak dobře i smutnění po Lydě. Léta praxe.

Když melodie dozněla, zadíval se na svou poslední mapu, průřez třemi nadzemními patry Dómu — první, druhé a třetí horní — a třemi podzemními zvanými první, druhé a třetí spodní, které zahrnovalo i sekci s masivními elektrickými generátory. Přízemí se říkalo nulka — na něm sídlila i akademie, kde trávil většinu času.

Cítil nepotlačitelný stesk dokonce i po akademii. Nebylo správné přát si, aby byl zase zpátky ve své ložnici na koleji, bavil se s Hastingsem, žadonil u Arvina Weeda o poznámky do školy, vyhýbal se hordě — skupině kluků, kteří ho z celého srdce nesnášeli —, ale už to zkrátka bylo tak. Dokonce mu chybělo i vyučování. Vzpomněl si na Glassingse, svého učitele dějepisu, jak si ho tehdy na chodbě v den tanečního večírku odtáhl stranou. Partridge se tenkrát zrovna chystal ukrást nůž. Ze zpětného pohledu byl právě tohle okamžik, kdy ještě mohl couvnout a vést dál svůj důvěrně známý život.

Ale dopadlo to jinak. Jakýmsi řízením osudu skončil tady, docela bezmocný.

Ironií je, že má u sebe ampulky, maminčinu celoživotní práci, která má obrovskou cenu. Jeho otec kvůli nim vraždil — zabil Pressiina adoptivního dědečka a také svého staršího syna a ženu, kterou údajně miloval, Partridgeovu maminku.

Ampulky mu připomínaly, co si jeho maminka přála, aby se z něj stalo — revolucionář, vůdce.

Partridge přistoupil k zavařovacím sklenicím se zeleninou a jednu zvedl, třetí od kouta. Pod ní byl úzký hluboký otvor, z něhož se rozprchlo pár brouků. Vsunul ruce dovnitř a vytáhl pevně zabalený uzlík, pokrytý tenkou vrstvičkou vlhké hlíny. Přenesl balíček ke svému lůžku a vymotal z něj maminčiny ampulky. Ke všem čtyřem byly připevněné injekční stříkačky s tvrdými plastovými kryty na jehlách. Když se tehdy vrátili od vyhořelé farmy, vynesli je Bradwell a El Capitan z maminčina bunkru spolu se všemi dalšími věcmi, které se mohly k něčemu hodit — počítači, rádii, léky, zásobami, zbraněmi, municí. Potom usoudili, že nejmoudřejší bude rozdělit skupinu na dvě části — El Capitan, Helmud, Bradwell a Pressia vyrazili na velitelství, Lyda, Partridge a Illia šli s matkami, protože u těch byla větší pravděpodobnost, že dokážou Partridge ukrýt a zajistit mu silnou ochranu. Pokud by Speciální jednotky jednu skupinu našly, mohla pokračovat alespoň ta druhá. Většinu maminčiných věcí odnesli Bradwell a El Capitan, ale ampulky si Partridge strčil pod bundu.

Všechny ampulky jednu po druhé překontroloval. Byly studené. Když byl Partridge ještě mimino, vzala ho maminka na otcovo naléhání do Japonska, protože Japonci všechny ostatní předstihli v oblasti biomedicínské nanotechnologie, jež měla napravovat zranění po explozích, především látek podporujících tvorbu buněk, které by se vpravily do těla, aby ho daly do pořádku.

Partridgeův otec využíval rozšiřování mozkové kapacity už od mládí — a to do té míry, že mu synapse rozpalovaly mozek doběla — a teď se u něj projevovaly neklamné příznaky rychlé degenerace buněk: třas a rozklad kůže, po nichž nakonec přijde selhání orgánů a smrt. Netýkalo se to jenom jeho. Partridge si pamatoval, že v Dómu všechny, kdo byli nemocní, staří nebo slabí, rychle přesunuli do uzavřeného křídla zdravotnického centra. Za těch posledních pár týdnů pochopil temnou pravdu: rychlá degenerace buněk nakonec postihne i příslušníky Speciálních jednotek a všechny chlapce z akademie, kteří podstoupili kódování, a dřív nebo později i samotného Partridge.

Než maminka zemřela, řekla mu, že pokud se obsah ampulek sloučí s další substancí podle určitého vzorce — který se ovšem ztratil —, výsledná směs by mohla rychlou degeneraci buněk zvrátit. V tu chvíli ho příliš zmáhaly emoce — neviděl maminku od doby, kdy byl ještě malý kluk —, než aby plně pochopil, co mu říkala. Teď by si ale přál, aby mu to tehdy myslelo jasněji, racionálněji. Rád by jí položil víc otázek.

Maminka mu také ukázala seznam lidí v Dómu, kteří stáli na její straně, mimo jiné rodiče Arvina Weeda, otec Algrina Firtha, dokonce Durand Glassings. Ti všichni byli součástí tajné sítě. Když Lydu vyslali z Dómu jako návnadu, aby Partridge dopadli, jeden z příslušníků této sítě jí zašeptal vzkaz: Pověz labuti, že čekáme. Když to Partridge tehdy řekl mamince, zašeptala jen: „Cygnus,“ a on pořád nechápal, co tím myslela.

Řekla mu, že tekutina v ampulkách obsahuje velice účinný materiál podporující tvorbu buněk. Také mu ale pověděla, že toto sérum je nepoužitelné, nedokonalé a nebezpečné.

Přidržel jednu z ampulek pod slabým světlem. Zajímalo by ho, v čem přesně je tahle tekutina nepoužitelná, nedokonalá a nebezpečná. Co by se například stalo, kdyby se dotkla kůže živého tvora? Rád by si to vyzkoušel. Jakmile se mu ta myšlenka usadila v hlavě, ne a ne ji z ní dostat.

V první řadě potřeboval něco živého, na čem by sérum otestoval.

Brouka.

Znovu přistoupil k zavařovacím sklenicím a jednu rychle zvedl. Stejně jako předtím se zpod ní rozprchlo pár brouků, tentokrát ale jednoho z nich připlácl dlaní. Měl lesklé zelené krovky a jasně červenou hlavičku vyzbrojenou dvěma růžky, které vypadaly jako trny. Nožky se mu rozjely do stran, zapletly se a naježily. Partridge ho přidržoval na místě, dokud se brouk pod jeho prsty trochu nezklidnil.

„Omlouvám se,“ zašeptal broukovi. „Fakt mě to mrzí.“

Přenesl ho na překližku, otevřel maminčinu hudební skříňku, jemně pošťouchl brouka dovnitř a zaklapl víko. Přál by si, aby tu měl Arvina Weeda, génia z akademie. Bože, jak teď Partridge litoval, že nedával při cvičeních v laboratoři větší pozor.

Zvedl jednu stříkačku, sundal kryt a naplnil ji tekutinou z ampulky. Jehla se zaleskla. Znamenalo to, že jednu kapku promrhal. Jen jednu, řekl si v duchu. Nic víc.

Obrátil hudební skříňku vzhůru nohama. Brouk se rozběhl po překližce, ale on ho přimáčkl a opatrně přidržel na místě.

Brouk naprázdno škubal nožičkami a zpod krovek se mu rozvinul tenký výrůstek s pohupujícím se žihadlem. Drobná kulatá očka jako by se mu vlhce leskla. Partridge se zahleděl na jehlu, ale než stačil stisknout píst, ucítil bodnutí. Na ukazováčku a palci, jimiž přidržoval krunýřovitá záda brouka, mu v mžiku naskákaly drobné pupínky, které pálily jako čert. Žhavé svrbění se mu šířilo nahoru do ruky. Leknutím vykřikl, ale brouka nepustil.

Co nejrychleji přiložil špičku jehly k broukovi, ale ruku už měl tak ztuhlou bolestí, že ho musel pustit. Brouk se mlaskavě rozběhl po překližce, když tu z jehly sklouzla troška tekutiny a přistála mu — velká mokrá kapka — přímo na noze. Nožka se mu pod tou tíhou podlomila, brouk se ale dál statečně vlekl kupředu.

Partridgeův výkřik však zneklidnil matku Hestru. Kotníky jejích prstů zarachotily o dveře do sklepa. „Co to bylo?“

„Nic!“ Partridge, který už měl ruku samou skvrnu, zabalil stříkačky, odvlekl se k zavařovací sklenici, zvedl ji a balíček s ampulkami zasunul do otvoru. Brouk se mezitím stáhl do tmy pod překližkou.

Sklepní dveře se otevřely dokořán. Postava matky Hestry se rýsovala v matném světle. „Co je to tady dole za kravál?“ zeptala se.

„Jenom písnička z akademie. Tady dole je občas děsný ticho.“ Škrábal si bolavou ruku, ale rychle toho nechal. Nestál o další otázky.

Matka Hestra byla rozložitá, protože jí s nohou natrvalo splynul pětiletý syn Syden. Na sobě měla několik kusů kožešin sešitých dohromady a přizpůsobených tvaru jejího těla s dírou těsně nad bokem pro chlapcovu skvrnitou hlavičku. Většina matek patřila k blížencům, jelikož splynuly se svými dětmi, a Partridge si na to nikdy pořádně nezvykl. Během Explozí matky svíraly děti v náručí nebo je chránily před oslepujícím světlem, skláněly se k nim, hladily je. Partridge si nedokázal představit, že by zakrněl v téhle podobě, nikdy nedospěl, že by zůstal navěky uvězněný v těle své matky. Na Sydenově tváři už začínal být patrný věk. To takhle zestárne?

Matka Hestra se na Partridge zamračila. Ve tváři jí vystupovala nějaká slova — převrácené písmo vypálené do kůže během Explozí —, která vypadala jako černé tetování. Partridge si netroufal zírat na ni dost dlouho, aby si je mohl přečíst. Nechtěl se chovat hrubě. „Každopádně už toho nech,“ nařídila.

„Stejně už jsem se chystal jít spát.“

„Dobře. Ráno odcházíme. Přijdu pro tebe hodně brzo.“

„Lyda a Illia jdou taky?“ Byl by radši, kdyby s nimi Illia nechodila. Je blázen. Nemohl jí to ale vyčítat. Dřív přece bývala zavřená na farmě, kde ji její manžel týral a nutil, aby své jizvy skrývala pod punčochou, která měla vypadat jako druhá kůže. Nedávno se zase začala halit do kusů látky — protože se za svoji kůži styděla? Nebo to byl jednoduše zvyk? Svého manžela zabila — vrazila mu skalpel do zad — a z toho jí nadobro přeskočilo. Lyda byla jediná, s kým byla ochotná mluvit. Lyda.

„Lyda ano. Illia? To nevím,“ odpověděla matka Hestra.

„Kam půjdeme?“ zeptal se Partridge.

„To nemůžu říct.“ A s těmi slovy se odsunula z dohledu. Dveře do sklepa se s prásknutím zavřely. Ta zpráva Partridge na okamžik úplně oslnila. Už žádná samotka. Zítra uvidí Lydu. Všechno se už brzy změní, už se to blíží. Cítí to. Bože, jak moc mu Lyda schází.

Vtom uslyšel jakési skřípění, tiché a těžké. A pak nějaký zvuk, jako když lopata ryje v hlíně. Jenže to nebylo ani jedno — spíš takové mocné škrabání.

Najednou měl pocit, že tam není sám.

Hudební skříňka jeho maminky ležela v hlíně. Natáhl se po ní a všiml si, že zpod překližky vyčuhuje dlouhý černý pařát na tenké stopce — hmyzí noha. Noha obrovského hmyzu. Byla příliš velká, než aby patřila tomu broukovi. Škrabání se ale ozývalo dál.

Chytil překližku do ruky a začal ji pomaličku zvedat. Noha se stáhla a zmizela mu z očí.

Nadechl se a škubl překližkou tak prudce, až se převrátila; občas zapomínal, že díky kódování získal mimořádnou sílu.

Byl to ten brouk. Ocas mu klapavě tloukl o krovky, křídla sebou divoce a zbytečně zmítala a on v zoufalé snaze se nadechnout skřípavě chroptěl.

A měl jednu štětinatou, tlustou, masivní nohu.

Tekutina ve zkumavce opravdu fungovala. Buňky jeho nohy nebyly poškozené, a tak látka nemusela napravovat zranění — namísto toho s neuvěřitelnou rychlostí vršila zdravou tkáň; dokonce i štětinky zdobící zadní nohu byly dokonale uspořádány. A Partridgeovi to z jakéhosi důvodu přišlo povědomé — ta preciznost při vytváření drobné končetiny. Neslyšel náhodou o něčem takovém už dřív?

Partridge neměl nejmenší chuť se brouka dotknout. V ruce mu pořád horce mravenčilo. Nepoužitelné, nedokonalé, nebezpečné. Takhle popsala sérum maminka. Broukova noha sebou nekontrolovatelně cukala a vydlabávala v hlíně drápovitou stopu.

Partridge zaplavil podivný pocit moci. Tohle dokázal jedinou maličkou kapkou té tekutiny! V hlavě mu bušilo, v uších zvonilo a najednou si vzpomněl na otce. Co jeho táta asi cítil, když spustili Exploze — jeden výbuch jasného oslepujícího světla za druhým pulzující kolem celé Země?

Můj bože, pomyslel si Partridge. Co jestli jeho otec nade vše miloval právě tu moc? Možná v něm navozovala dokonalé opojení. Možná přitom cítil, jako by se tenhle nepatrný okamžik dál exponenciálně donekonečna šířil v jeho nitru.

Brouk složil křídla těsně k tělu. Mohutná noha sebou ještě párkrát škubla a pak ji brouk zaryl do hlíny jako nůž a vytáhl se nahoru. Drobné nožky sebou zakomíhaly a ta mohutná se křečovitě stáhla a vzápětí se uvolnila. Brouk vyletěl do vzduchu a roztáhl křídla. Byl však příliš těžký, aby jej křídla unesla. Spadl na zem, ale jeho masivní noha změkčila přistání. Znovu stáhl nohu, vyskočil do vzduchu, zapleskal křídly, spadl, stáhl nohu, vyskočil…

Brouk už nebyl tím čím před chvílí.

Vyvinul se z něj nový druh.

El Capitan

Neznámý

Už nějakou dobu s přestávkami sněžilo a teď se sníh spustil nanovo. Třepotavě se snášel z oblohy, zlehka se nesl po větru mezi temnými stromy a křovím, usazoval se na zkroucených větvích. Spousta jich tohoto chladného podzimu obrostla hustou kožešinkou. El Capitan přejel prsty po vytáhlé větvi jednoho stromku a bylo to tam — žádný chmýřovitý povlak nějakého rostlinného původu. Ne, tohle byl hebký kožíšek, jaký najdete na bříšku kotěte. „Dřív nebo pozdějc jim narostou nohy a ony si někam odkráčej,“ poznamenal k bratrovi Helmudovi, zátěži, kterou měl už provždy zarostlou v zádech.

„Odkráčej,“ zašeptal Helmud. Vykoukl El Capitanovi přes jedno rameno a pak se přesunul ke druhému. Působil dnes nějak neklidně.

„Přestaň sebou mlít,“ okřikl ho El Capitan.

„Sebou mlít,“ zopakoval Helmud.

El Capitan podstrkoval Helmudovi různé hračky, aby se něčím zaměstnal. Helmud míval vždycky neklidné ruce. Svého času si El Capitanův bratr tajně vyrobil oprátku, aby ho mohl zardousit, ale pak mu s ní místo toho zachránil život. Po tomhle incidentu El Capitan usoudil, že bude muset Helmudovi důvěřovat. Neměl na výběr. Aby si měl čím zaměstnat ruce, věnoval El Capitan Helmudovi kapesní nožík a věci na vyřezávání. „Jseš si jistej, že to chceš risknout?“ zeptal se ho tehdy Bradwell. A El Capitan odpověděl: „Jasně že jsem si jistej. Je to můj brácha!“ Ten nůž byl možná jen test, jako by říkal: Jen do toho. Chceš mě zabít? Fakt jo? Tak já ti to teda usnadním. Občas, když se El Capitan předklonil, snesla se na zem sprška dřevěných odštěpků. Helmud dnes vyřezával jako zběsilý.

El Capitan se usadil na mohutný kořen stromu a pušku opřel o boty. Odešli bez snídaně a teď měl hlad. Z archu voskového papíru vybalil sendvič vyrobený z chlebových patek. Měl radši patky — tuhý odpor, který kladly jeho zubům. „Je čas něco zakousnout, brácho,“ řekl Helmudovi.

El Capitan už byl na Helmudovo neustálé opakování zvyklý. Obvykle šlo jen o bezduchou ozvěnu. Občas ale dávala slova i určitý smysl. A tentokrát zopakoval Helmud jeho větu s drobnou obměnou: „Je čas zakousnout bráchu,“ pronesl, jako by měl v úmyslu El Capitana zhltnout. Šlo o vtípek, který měl El Capitana udržet ve střehu.

„No toto,“ prohodil El Capitan, „tohle se dělá, Helmude? To jako vážně?“

„To jako vážně,“ odpověděl Helmud.

„Nejspíš bych se s tebou neměl podělit ani o tenhle sendvič. Dochází ti to?“ Před tím, než se zapletli s Pressií, by se El Capitan nedělil vůbec, ale teď se trochu změnil. Cítil to po celém těle, jako by proměna probíhala buňku po buňce. Zajímalo by ho, jestli si toho všiml i Helmud, když spolu sdíleli tolik buněk. Ne že by se z něho snad stal zčistajasna dobrák od kosti. Ne, El Capitanovi pořád dřímá v hrudi téměř neutuchající divoký vztek. Šlo spíš o to, že teď měl nějaký cíl, že tady bylo něco, co stálo za to chránit. Byla to snad sama Pressia?

Možná to u ní začalo, ale ne — bylo za tím něco většího.

El Capitan odtrhl kus chleba s drobným klínkem masa vloženým mezi patky. Podal to Helmudovi. Musí se s bratrem podělit. V obou jejich srdcích koluje stejná krev, a pokud má El Capitan napomoci svržení Dómu — a toho dne by se rád dožil —, potřebuje mít Helmuda na své straně a potřebuje, aby byl zdravý. Chovat se krutě k Helmudovi by bylo totéž jako chovat se krutě k sobě samému. A možná právě o tohle šlo. Než potkal Pressii, El Capitan se nenáviděl, teď to ale trochu ustoupilo. Předtím v sobě viděl jen opuštěné dítě. Nejdřív zmizel otec — bývalý pilot, kterého kvůli psychickým problémům vyhodili od letectva. El Capitan se mu chtěl přiblížit a nastudoval tehdy všechno možné o tryskových letadlech, jako by si tím chtěl vydobýt jeho respekt. A pak mu umřela máma. Připadalo mu, že si nezaslouží mít rodiče. Trochu mu přeskočilo, ale takhle to pro něj přece skončit nemuselo. Ne snad? Pressia v něm viděla něco hodnotného a možná měla pravdu. „Vidíš, jak jsem hodnej?“ řekl Helmudovi.

„Jak jsem hodnej,“ přizvukoval Helmud.

Dneska ráno vyrazil El Capitan časněji, aby vystopoval ty elektrické pulzy. Nelíbilo se mu, že příslušníci Speciálních jednotek krouží pořád blíž kolem velitelství. Zatím mu unikali. Teď si však byl jistý, že něco cítí. Ačkoliv nedokázal ty pulzy dobře rozeznat, mohl s jistotou říct, kdy jsou intenzivnější. Znamenalo to, že jeden z nich cosi volá a ostatní odpovídají.

Zabalil zbytky sendviče do papíru, strčil si ho do batohu a zamířil směrem za těmi pulzy. Ve sněhu našel několikery stopy — všechny řádky šlépějí se navzájem křižovaly. Kus před ním se vynořilo pár postav a on je z uctivé vzdálenosti sledoval.

Dorazil na nějakou mýtinu a zastavil se. V hloučku tam postávalo pár příslušníků Speciálních jednotek. Byli krásní a silní — skoro majestátní. Někteří byli svalnatí, další šlachovití. Zdálo se, že na ně chlad nepůsobí, jako by jejich tenká druhá kůže byla uzpůsobená tak, aby je chránila před rozmary počasí. Vyznačovali se pronikavým čichem. Jeden z nich zvedl hlavu a stáhl nozdry, když zavětřil El Capitana s Helmudem, a pak se zadíval El Capitanovi do očí. Ten se ani nepohnul, ale taky neztuhl. Nechtěl, aby to vypadalo, že má strach.

Během posledních pár týdnů si všiml, že příslušníci téhle nové skupinky nejsou tak robustní jako ti, se kterými kdysi bojovali v lesích spolu s Bradwellem a Lydou. Zdálo se, že ještě nejsou úplně zformovaní, jako by proměnu jejich těl někdo uspíšil. Nebyli tak mrštní. Občas zavrávorali. Vypadali také méně sžití se zbraněmi, které měli vrostlé do paží. Když se shlukli dohromady, působilo to dojmem, že potřebují jeden druhého, určitou blízkost — stejně jako lidé.

Zbylí tři tvorové se teď také zadívali na Helmuda a El Capitana. Ten první je nejspíš musel nějakým nepostřehnutelným způsobem upozornit. Nikdy El Capitanovi neřekli jediné slovo, i když věděl, že mluvit umí. Jako by jeho přítomnost začali považovat za přirozenou součást okolního prostředí stejně jako občasné ostré skrí-skrí ptáka se zdeformovanými křídly a kovovým zobákem nebo skoro až dětský nářek zvířete chyceného do některé z El Capitanových pastí. Po něm nepátrali. Kvůli tomu tady nebyli. Šlo jim o Partridge, tím si byl El Capitan jistý, a bál se, že jsou možná naladění i na Pressii — byla se svým bratrem koneckonců jedné krve a mohla by se Dómu hodit, především jako návnada, na kterou by Partridge dostali.

El Capitan by si s nimi rád promluvil. Věděl, že jsou naprogramováni tak, aby zůstávali Dómu za všech okolností věrní, přesto se našel jeden, který se jim tehdy, když bojovali poblíž bunkru, vzepřel — Partridgeův bratr Sedge. Zůstávali lidmi, i když měli lidství pohřbené kdesi hluboko v sobě. Byl přesvědčený, že by možná stačilo navázat malý kontakt. Čekal na správný okamžik.

Vyšel z lesa ven a poklekl do sněhu. Přes kalhoty mu prosakoval chlad a vlhko. Roztáhl ruce v gestu pokorné prosby a sklonil hlavu v jakési úkloně.

Uslyšel rychlé kroky, praskání větví. Když zvedl hlavu, byli pryč.

Posadil se na paty. „Do prdele.“

„Do prdele,“ přitakal Helmud.

„Nemluv sprostě,“ okřikl bratra. „Je to škaredej zlozvyk.“

Postavil se, ale pak najednou uslyšel za zády jakýsi zvuk. Pomalu si přitáhl pušku k hrudi a otočil se.

Uprostřed cestičky necelých šest metrů od něj postával osamělý příslušník Speciálních jednotek. Tohohle El Capitan ještě nikdy neviděl. Nevysílal žádné nízké pulzy, které vydávali ostatní příslušníci Speciálních jednotek v okolí. Zajímavé. Možná nechtěl, aby kdokoli další věděl, kde zrovna je.

Byl vysoký. Nejhubenější voják Speciálních jednotek, jakého El Capitan kdy viděl. Jeho tvář si dokonce uchovala něco ze své lidskosti — a nejen v očích, které působily lidsky u všech příslušníků Speciálních jednotek, ale také v jemných rysech brady, malém nose a nosních dírkách. Ramena a stehna měl silná, ale ne vyboulená. Z předloktí mu vyrůstaly hlavně dvou zbraní, které se stále leskly novotou — ještě nikdy je nepoužil.

Tohle bylo něco docela nového.

Obezřetně se na El Capitana díval.

El Capitan pomalu zvedl ruce. „Hele, hlavně hezky v klidu a pohodě.“

„Pohodě,“ přitakal Helmud, který něco nervózně vyřezával El Capitanovi za zády.

„Co chceš?“ zeptal se El Capitan.

Tvor naklonil hlavu na stranu a zavětřil ve vzduchu.

„Dal by sis něco k snědku? Kdybych věděl, že se objevíš, sbalil bych si toho víc.“

Tvor zavrtěl hlavou. Sehnul se, ometl sníh z cestičky a ukázala se holá, popelem promísená hlína. Napřímil se a pak zvedl nohu. Z boty vyskočila široká dýka. El Capitan sebou trhl, protože ho napadlo, že se ho teď nejspíš chystá vykuchat, ale ten tvor zarazil dýku do země, zdvihl bradu, zahleděl se mezi stromy a začal drápat nějaké slovo. El Capitan si byl prakticky jistý, že oči i uši má to stvoření napíchnuté — stejně jako kdysi Pressia. Tuhle hru už znal. Ten tvor mu chtěl něco říct, aniž by to někdo zaregistroval.

Pod slovo tvor ještě nakreslil nějaký symbol.

Nápis byl však příliš daleko. El Capitan ho nedokázal přečíst. A navíc vzhůru nohama.

Tvor ucouvl, pár skoky se přenesl do lesa, pak vyskočil a zachytil se kmene jednoho stromu, jehož koruna kamsi zmizela a dřeň vyžrali brouci.

El Capitan opatrně pokročil kupředu. Podíval se po tom stvoření, které stále zíralo kamsi mezi stromy. Obešel načmárané slovo a mlčky si ho přečetl — hastings. Má to snad být jméno? Místo? Vybavilo se mu slovo bitva. Má snad Hastings něco společného s válkou? El Capitan věděl, že to slovo nesmí pronést nahlas. Pak si prohlédl symbol. Byl to kříž, přesně stejný, jakým Dóm zakončil své Poselství — tehdy těsně po Explozích — na malých proužcích papíru, které se snášely z oblohy. Kříž s kruhem kolem středu.

„Nechápu, co ode mě chce,“ řekl El Capitan Helmudovi.

Voják seskočil ze stromu a rozběhl se. Po chvíli se ale zastavil.

„Chce, abysme šli za ním,“ usoudil El Capitan.

„Za ním,“ zavelel Helmud.

El Capitan přikývl a vyrazil za vojákem do lesa, ušli tak rázným krokem asi kilometr a půl. Nakonec dorazili na mýtinu s výhledem na město, nebo spíš na to, co kdysi městem bývalo. Z téhle výšky bylo jasně patrné, jak se změnilo na Sutinoviště, černé trhy, ohořelé ruiny starých budov, síť ulic a bezejmenných uliček.

Rozhlédl se po vojákovi. Zmizel. El Capitan sotva popadal dech. Helmudovo srdce také bilo rychle, ale možná jen proto, že do něj to jeho tak usilovně pumpovalo krev. „Ksakru,“ zamumlal El Capitan. „Proč mě sem přitáhl?“

„Přitáhl,“ zopakoval Helmud.

El Capitan odsud viděl i Dóm, jeho bílou kupoli na vzdáleném kopci, kříž blyštící se na pozadí popelavé oblohy. „To si myslel, že nevím, odkud přitáhl?“ Protřel si oči.

„Odkud přitáhl,“ řekl Helmud a ukázal přes pustou, skoro pouštní krajinu, která obklopovala Dóm, na skupinku lidí, kteří tam nosili dříví a urovnávali ho na zledovatělé zemi.

„Nějací šílenci se snaží něco postavit přímo před Dómem?“

„Přímo před Dómem?“ podivil se Helmud.

Proč před Dómem? Tohle mu ten voják chtěl ukázat? Pokud ano, tak proč? El Capitan pozoroval, jak se ti lidé pohybují. Postupovali organizovaně, přenášeli dříví jako mravenci ve vyrovnaných řadách. „Tohle se mi nelíbí,“ poznamenal. „Skoro to vypadá, že tam chtějí postavit hranici.“

„Hranici,“ zopakoval Helmud.

El Capitan zvedl oči k Dómu. „Proč by sakra něco takovýho dělali?“

Pressia

Sedmička

Márnice byla studená a holá s výjimkou dlouhého kovového stolu. Od doby před pár týdny, kdy tu byla naposled, po něm Bradwell rozložil ještě víc papírů a knížek. Části nedokončeného rukopisu jeho rodičů seskládal na hromádky. Na zeď si Bradwell přilepil páskou Poselství, originál, který její dědeček léta schovával. Pressia mu ho věnovala, když se vrátil z holičství, kde byl posbírat, co tam zbylo. Konec konců je to archivář.

Víme, že jste tady, naši bratři a sestry.

Jednoho dne vyjdeme z Dómu, abychom se k vám připojili a žili spolu v míru.

Prozatím na vás budeme zpovzdálí dohlížet.

Když se Poselství tehdy pár dnů po Explozích poprvé sneslo na zem z trupu vzducholodě, muselo to lidem připadat jako slib. Teď to působí spíš jako výhrůžka.

Bradwell zajistil dveře těžkou závorou — podomácku vyrobenou zarážkou přišroubovanou ke zdi.

„Máš to tady hezký,“ poznamenala.

Urovnal přikrývky na svém kavalci. „Nestěžuju si.“

Pressia přistoupila ke stolu, kde uviděla zvonek, který mu dala tehdy na farmě. Našla ho ve vyhořelém holičství těsně předtím, než odešla z domova. Scházelo mu srdce. Zvonek byl položený na novinovém výstřižku, kterému se podařilo bez újmy přečkat Exploze, nejspíš ve vojenském kufru Bradwellových rodičů. Nebyl tak umazaný od popela a ohořelý jako některé další dokumenty. Bradwell se o něj dobře staral. Vždycky pečoval o věci z minulosti. Poté co byli jeho rodiče ještě před Explozemi zavražděni — zastřelili je přímo v posteli —, našel Bradwell jejich vojenský kufr v tajném sejfu s vyztuženými stěnami. Uvnitř bylo nedokončené dílo jeho rodičů, kteří se snažili Willuxe zastavit, a plno věcí, jež Bradwell od té doby opatroval — staré časopisy, noviny, výstřižky. Teď ležel kufr zastrčený pod zrezivělým kovovým umyvadlem. Zvonek zakrýval část titulku. Ve zbytku textu stálo: prohlášeno za nehodu. Byla u toho fotografie nějakého mladíka v uniformě, který s kamenným výrazem v obličeji upřeně hleděl do aparátu. Bradwell používal zvonek jako těžítko. Nic víc pro něj neznamená?

Pressia zkontrolovala Freedla. Rozevřela dlaň a postavila ho na stůl. Otevřel oči, zamrkal a rozhlédl se kolem sebe.

Kolem nohou jí projela černá skříňka. „Vážně vypadá trochu jako pejsek,“ poznamenala Pressia. „Máš pravdu.“

„Kdysi jsem míval psa,“ řekl Bradwell.

„Nikdy jsi mi o tom nevyprávěl.“

„Vykládal jsem to Partridgeovi, když jsme tě hledali v Žárovištích. Jeden rodinný přítel, Art Walrond, přemluvil moje rodiče, aby mi dali psa. Řekl jim, že jedináček psa potřebuje. Pojmenoval jsem ho po něm, Art Walrond.“

„Divné jméno pro psa.“

„Byl jsem divnej kluk.“

„Jenomže když byli Art Walrond, rodinný přítel, a Art Walrond, rodinný pes, oba současně v jedné místnosti a tys řekl: ‚Sedni, Arte Walronde,‘ který se posadil?“

„To je nějaká filozofická otázka?“

„Možná.“ Najednou jí připadalo, že je to mezi nimi zase fajn. Třeba by z nich mohli být přátelé, kteří si jeden druhého pořád dobírají.

Sehnul se a pohladil černou skříňku, jako by to byl opravdu pes. „Nic takového se mi nevybavuje.“ Snažila se představit si ho jako divného kluka s pejskem. Zajímalo by ji, jaká byla ona sama jako dítě? Většinu dětství strávila tím, že se snažila vzpomenout si na věci, které se nikdy nestaly, na život, který si pro ni její dědeček vymyslel. Navíc ani nebyl její dědeček; byl to cizí člověk, který ji zachránil a vzal si ji k sobě. Bylo pro něj těžké jí lhát? Možná měl kdysi sám ženu a děti, kteří mu umřeli, a ona mu měla ztrátu vynahradit. Teď už tu ale není, takže se to Pressia nikdy nedozví.

Ráda by se s Bradwellem setkala ve světě, kde k Explozím nikdy nedošlo — v realitě, v níž nejsou žádné hlavy panenek namísto ruky ani jizvy ani ptáci vrostlí do těla, v realitě bez všech těch utrpěných ztrát. Možná by se prvně políbili pod jmelím — o tomhle jí kdysi vyprávěl dědeček.

Vzadu za stolem se po zdi místnosti táhly tři řady jakýchsi malých čtvercových dvířek, po třech nad sebou — celkem jich bylo devět. Zvědavě šla k nim. Dotkla se jedné rukojeti.

„Tam dřív ukládali mrtvoly,“ vysvětlil Bradwell. „A ten kovový stůl používali při pitvách.“

Mrtvoly. Pressia si představila maminčinu tvář — byla tam a pak najednou zmizela. Odtáhla ruku od přihrádek a zadívala se k protější zdi, kde se přes rozpraskané škvárobetonové tvárnice drala dovnitř hlína z protější strany. „Je to márnice. Jasně že tu museli mít uskladněný mrtvoly,“ řekla spíš pro sebe než pro něj.

„A občas to platí i teď.“

Pokusila se to trochu zlehčit. „Nejspíš je to trochu jako mít spolubydlícího.“

„Něco takovýho,“ odpověděl Bradwell. „Zatím jsem tu měl jenom jednoho.“

„Koho?“

„Kluka, který umřel venku v lesích,“ řekl Bradwell. „Chceš se s ním seznámit?“

Jako by se tam najednou objevil vetřelec. „On je tu právě teď?“

„Našli ho vojáci na hlídce. Kapitán nechal jeho tělo donést sem. Chce vědět, co toho kluka zabilo. A taky se snaží najít příbuzné, aby sem tu mrtvolu přišli identifikovat.“

„Co jestli žádnou rodinu nemá?“

„Pak nejspíš nějaký nováček dostane za úkol ho pohřbít.“ Zatáhl za rukojeť jednoho boxu. Pressia očekávala, že uvidí tělo mrtvého chlapce. „Márnice je náhodou taky skvělý místo na uskladnění černých skříněk.“ Když dlouhá přihrádka vyjela ven, uviděla, že v ní leží zbylých pět černých skříněk. Spočívaly tam bez hnutí, světýlka vypnutá. Na krytu každé z nich byl přilepený papírek popsaný poznámkami. Všechny papírky měl nadepsané, protože si skříňky pojmenoval — Alfie, Barb, Colin, Dickens, Elderberry, pěkně v abecedním pořádku. Fignan si na podlaze pobrukoval Bradwellovi u nohou. Freedle vzlétl ze stolu a zapleskal křídly Fignanovi nad hlavou. Z vršku skříňky vyjelo oko kamery na malém rameni, zřejmě aby si pořídilo záznam Freedla v letu.

„Tys jim dal jména?“

„Snáz se s nima povídá, když mají jména. Vyrůstal jsem sám. Dokážu si vykládat s čímkoli,“ vysvětlil. Těmi slovy jako by nechal Pressii nahlédnout do svého dětství. V deseti letech žil docela sám v suterénu řeznictví a musel se spoléhat jen na sebe. Určitě mu bylo smutno. Jak jinak? „Vlastně je to ale úplně fuk, jak jsem je pojmenoval. Těchhle pět je vevnitř jedna jako druhá, sestrojili je tak, aby dokázaly odolat extrémnímu žáru, tlaku, radiaci. Tady mají řádku takových špuntů.“ Zvedl jednu skříňku a ukázal Pressii dírky, které po ucpávkách zůstaly. „Vypáčil jsem ty špunty s pomocí kapitánovy amatérsky vyrobený pájky a pak…“ Zvedl tři kousky drátu a všechny zasunul do dírek. Byla to dost choulostivá operace. „A je to.“ Víko černé skříňky zabzučelo a otevřelo se. Uvnitř se ukázalo cosi červeného, oválného a vyrobeného z těžkého kovu.

„Co je to?“

„Tady jsou uskladněné všecky informace. Je to mozek. Reaguje na jednoduché příkazy,“ vysvětlil. „Otevři vajíčko.“

V červeném vajíčku to zahučelo. Malá posuvná kovová dvířka se stáhla a objevily se čipy, drátky, složitá síť jakoby synaptických spojů.

„Tohle je mozek. Nádherná věc.“ Zvedl červené vajíčko a obrátil ho v ruce. „Ukrývá se v něm dat na celou knihovnu.“

„Knihovny,“ pronesla Pressia s hlubokou úctou. „To byly budovy, kde dřív mívali uložené knihy, celé místnosti plné knih, a byli tam lidi, kteří se o ty knížky starali.“

„Knihovníci.“

„Slyšela jsem o nich.“ Bylo těžké si něco takového vůbec představit. „A ty sis mohl knížky odnést domů, pokud jsi slíbil, že je vrátíš.“

„Přesně tak,“ řekl Bradwell. „Jako kluk jsem měl průkazku do knihovny. S vytištěným jménem a fotkou.“ Po tváři se mu na chvilku rozlil nostalgický výraz. Pressia mu tu vzpomínku záviděla. Vlastní dětství si vybudovala z toho, co jí vyprávěl dědeček, a teď musela ten svět zase rozebrat a vymazat z paměti. Hrozně toužila vybavit si něco tak prostého jako průkazku do knihovny se svým jménem a fotkou. Vzpomněla si na svoje pravé jméno. Emi — dvě slabiky, které jí na krátkou vteřinku zabrněly na rtech. Brigid — jako plachetnice plující přes široké chladné jezero. Imanakaová — znělo to, jako když o sebe tlučou dřevěné paličky. Co asi čekalo v životě Emi Brigid Imanakaovou?

Možná se mohla tahle verze jejího já — tahle Emi — beznadějně zamilovat do Bradwella. Ona nesměla, ne pokud byla přesvědčená, že by ho tím zaručeně ztratila.

Bradwell se vrátil ke skříňkám. „Musel jsem tu černou skříňku otevřít, abych vajíčko zaktivoval, ale teď už může klidně zůstat uvnitř a odpoví ti na každou otázku, co tě napadne.“ Vložil vajíčko zpátky do černé skříňky. „Teda skoro na každou.“ Vajíčko se samo zavřelo a víko skříňky se nad ním zatáhlo.

„Na co ses ho ptal?“

„Napřed jsem se ho zeptal, co je zač.“

„A?“

Naklonil se nad skříňkou. „Co jsi zač?“

Z nitra skříňky zaznělo několik cvaknutí a nahoře se objevila mechanická oční bulva připomínající kameru. Z oka vystřelil vzhůru kužel světla a ve vzduchu se objevil obraz vajíčka, které se pomalu otáčelo. Hlas nějakého mladíka začal odříkávat krátkou historii nahrávacích zařízení včetně černých skříněk, které bývaly obvykle natřené na červeno nebo na oranžovo, aby se daly na místě nehody snáze najít. „Tato skříňka náleží k sérii identických černých skříněk, vládou schváleného a federálně financovaného projektu k zaznamenávání kulturních dějin a uložení dat pro případ holocaustu — ať už nukleárního či jiného.“ Dále uvedl specifika hliníkového pláště, vysokoteplotní izolace, schránky z nerezové oceli a nanotechnologické trubky odolné vůči radiaci.

„Páni,“ prohodila Pressia.

„Jsou v nich uložená umělecká díla a filmy, vědecké poznatky, historie, popkultura,“ vysvětlil Bradwell. „Všechno.“

Z té představy všeho se jí málem zamotala hlava. „Doba Předtím,“ vydechla s posvátnou úctou.

„Obsahují jenom určitou verzi doby Předtím. Digitalizovanou, vyčištěnou verzi. Informace nutně neznamenají pravdu.“

„Dědeček mi vysvětloval, jak funguje vesmír — kroužil po podlaze kameny, které představovaly Slunce, planety, hvězdy. Předstíral, že toho hodně ví, protože poznal, že když něco neví, zneklidňuje mě to.“

„Co je to vesmír?“ zeptal se Bradwell černé skříňky.

Další široký kužel světla jim ukázal planety a měsíce obíhající kolem Slunce, tečky souhvězdí vystupující ve vzduchu. Pressia natáhla po jednom měsíci ruku a čekala, že do něj strčí, ale její prsty projely skrz něj. I Freedle třepotavě prolétl obrazem a pak přistál na svých vidlicovitých nožkách a jen na něj zmateně zíral. „Tohle se mi dědeček snažil vysvětlit. Vesmír.“

„Dost fuška, pokud máš jen kameny na zemi.“

Pressia si připadala ztracená. Bylo toho tolik, co nevěděla, co si ani nedokázala představit. „To je úžasné! Máme teď přístup ke spoustě informací! Tohle by mohlo lidem doopravdicky změnit život. Dostaneme se k lékařství, technologii, vědě. Tohle může znamenat opravdový zlom.“

„Tady jde o něco víc, Pressie.“

„Co tím myslíš? Jak by mohlo být něco víc než všechno?“

„Tyhle skříňky ví jenom to, čím je nakrmili, a všem jim nasadili stejnou dietu. Až na Fignana. Ten je jiný.“ Bradwell zvedl černou skříňku u svých nohou. „Každá z těchhle skříněk má vespod sériové číslo. Fignan tam má ale jenom symbol copyrightu.“ Převrátil ho a ukázal podivně pokroucené C uzavřené v kroužku.

Pressia po něm přejela prstem. „Co je to copyright?“

„To je symbol, který udává vlastníka autorských práv. V době Předtím se hodně používal, ale obvykle po něm následoval rok. Tady není.“

Pressia skříňku otočila o devadesát stupňů. „Taky by to mohlo být U v kroužku.“ Otočila ji znovu, tentokrát o sto osmdesát stupňů. „Anebo nedotažený čtvereček nebo stůl.“

„Černé skříňky nejsou jen tak nějaké schránky, které někdo náhodou natřel načerno. Je to obecný název pro cokoli — ať už přístroj nebo proces —, co vnímáme jenom ve formě vstupu a výstupu, když nevidíme, co se děje uvnitř. Bílá skříňka nebo skleněná skříňka, to jsou věci, kam vložíš informace a vidíš, co se s nimi děje.“

„Dóm je taková černá skříňka,“ poznamenala Pressia.

„Z našeho úhlu pohledu ano,“ přitakal Bradwell. „A stejně tak i lidský mozek.“

A stejně tak i ty, pomyslela si. A taky já. Napadlo ji, jestli dvě lidské bytosti vůbec můžou být jedna druhé bílými skříňkami.

Bradwell odložil Fignana na stůl. „Fignan je podvodník. Tváří se jako jeden z nich, ale vyrobili ho pro jiné publikum. Jenže on nepředá informace jen tak někomu. Poprvé se při jednom slově rozsvítil a pak na mě začal mluvit.“ Zastrčil si ruce do kapes a sklopil hlavu. „Mám ti převykládat, co jsem mu tehdy říkal? O tobě? Totiž, když už se to teda snažíme rozlousknout. Nic víc za tím nehledej, jasný?“

„Jasný.“ Ale moc se jí do toho nechtělo, a tak hrála o čas. „Říkal jsi, že se rozsvítil a mluvil s tebou. Co ti řekl?“

„Řekl sedm.“

„Číslo sedm?“

„Opakoval to sedm pořád dokolečka, potom se zarazil, začal pípat, jako by čekal na odpověď, a na hodinách mezitím odtikávaly vteřiny. Potom se vypnul. Čas vypršel, jako v nějakým soutěžním pořadu.“

„Soutěžním pořadu?“ zeptala se Pressia. Pochopila, že je to nějaká narážka na dobu Předtím, ale ten výraz si nedokázala nikam zařadit.

„Víš, to byly takový televizní soutěže, kde lidi odpovídali na otázky. Dával jim je moderátor, který měl mikrofon a ceny jako třeba soupravu kufrů nebo vodní skútr, a publikum na ně přitom všelijak pokřikovalo a zuřivě tleskalo. Existoval jeden takový pořad, kde soutěžícím dávali elektrický šoky, když odpověděli špatně. Lidi to zbožňovali.“

„Jasně, soutěžní pořady,“ řekla, jako by si na ně vzpomínala. Co je to propána vodní skútr? „Proč bysme se ale vůbec měli starat, jestli se zrovna tahle skříňka otevře nebo ne? V těch zbylých pěti máme všecko, co si jenom můžem přát!“

„Fignan skrývá nějaká tajemství,“ vysvětlil Bradwell. „Naprogramovali ho tak, aby je pečlivě hlídal.“

Pressia potřásla hlavou. „Takže tady jde zas o nějaké odhalování pravdy, o minulost, o další lekce stínové historie? Copak už toho nevíš dost?“

„Jasně že toho nevím dost! Kolikrát ti mám opakovat, že musíme minulost pochopit? Jinak jsme odsouzení k tomu, abychom opakovali svoje chyby. A pokud dokážeme pochopit Willuxe, nepřítele, tak —“

V Pressii se vzedmul vztek. „S tím vším, co je v těchhle skříňkách, můžeme zlepšit lidské životy, ale tobě to zkrátka nestačí, ty musíš jít po té záhadě, co? Fajn, jak chceš. Tak ho spusť znovu. Ať udělá ještě jednou tu věc se soutěžním pořadem.“

Bradwell zavrtěl hlavou a prohrábl si rukou vlasy. „To je právě ono. Nevzpomínám si, co jsem přesně říkal. Nejspíš bych to měl znovu zopakovat slovo od slova. Víš určitě, že ti to nebude vadit?“

„Jasně že ne.“ To se jí jako posmívá?

„No, já jsem… tak nějak plácal… o tobě. Byla hluboká noc a já… zkrátka jsem tě popisoval… Mluvil jsem o tom, jak vypadáš — tmavé oči, jaký mají tvar, a že občas působí skoro jako tekuté. A taky o tom, jak se ti lesknou vlasy a o té popálenině kolem oka. Zmínil jsem se o tvojí ruce, o tý, cos o ni přišla, ale že není úplně pryč, že existuje dál pod tou panenčinou hlavou, že ta panenka je tvoje součást stejně jako všechno ostatní.“

Pressii se po tvářích rozlil ruměnec. Proč by mluvil o jejích jizvách, o její deformaci? Kdyby ji miloval, copak by se mu v představách její nedostatky nevymazaly? Copak by neviděl jen tu nejlepší možnou verzi jejího já? Odvrátila se od něj a zadívala se na vyrovnanou řadu skříněk. Světýlka jim matně poblikávala v jakémsi stále se opakujícím vzorci.

„Možná jsem se zmínil o tvých rtech,“ dodal.

V místnosti zavládlo naprosté ticho.

Ruměnec ve tvářích se jí rozlil až na hruď. Sevřela v ruce přívěsek s labutí a nervózně jím kroutila. „Dobře, takže Fignan řekl sedm. Proč se o to vůbec zajímáme? Co kdybychom se soustředili na ty fungující skříňky? Ať si to svoje tajemství klidně nechá.“

Bradwell k ní přistoupil a zlehka sevřel v dlani její zápěstí. Zadíval se na řetízek. Ruku měl drsnou na dotek, ale teplou. „Počkej,“ řekl. „Taky jsem se zmínil o tom náhrdelníku, jak ti ten přívěsek sedí přímo v prohlubni mezi klíčními kostmi. Ten přívěsek s labutí.“

V tu chvíli se černá skříňka rozzářila. Párkrát krátce přerušovaně zapípala na poplach a pronesla: „Sedm, sedm, sedm, sedm, sedm, sedm, sedm.“ Oba se na ni překvapeně zadívali. Pípání ještě chvíli pokračovalo, na hodinách zatím odtikával čas, a pak utichlo.

„Musí to mít něco společného s mojí maminkou,“ řekla Pressia. Maminka jí řekla spoustu věcí, kterým nerozuměla. Mluvila rychle, skoro jakoby stenograficky. Pressia ji tehdy nepožádala, aby jí to vysvětlila, protože předpokládala, že později bude mít dost času nechat si od ní povyprávět všechno, co potřebovala vědět. Vzpomněla si ale, jak maminka říkala, že je labuť významný symbol, a jak mluvila o Sedmičce. „Nejlepší a nejbystřejší,“ vydechla Pressia. „Byl to rozsáhlý a důležitý program, do kterého nabírali nejchytřejší děti, jaké se jim podařilo najít. A z téhle skupiny vybrali další, ještě elitnější skupinu o dvaadvaceti členech — a z nich ještě Willux zformoval užší kroužek, Sedmičku. Tou dobou byli asi tak v našem věku. Tehdy na začátku.“

„Sedmička,“ zopakoval Bradwell.

„Labuť byla jejich symbol.“ Fignan spustil nanovo. „Vzpomínáš, říkala jsem ti, že si nechali udělat tetování, když ještě drželi spolu a byli mladí a plní ideálů, řadu šesti pulzujících čtverečků, které se jim táhly nad srdcem, a to byl ten sedmý pulz.“ Tři srdce už se zastavila, ale to, které patřilo jejímu tatínkovi, tlouklo dál. Pressia věděla, že by jí měl ke spokojenosti stačit fakt, že přežil. Neměla by snít o tom, že se s ním někdy setká, ale nedokázala se té představy zbavit. Občas netoužila po ničem jiném než vypadnout odsud a jít ho hledat. I teď se jí z toho pomyšlení srdce rozbušilo o poznání rychleji, jako by i za ta pulzující tetování.

Bradwell, El Capitan a Partridge se myšlenky, že ta srdce někde stále bijí, nadšeně chytili. Znamenalo to, že kdesi za Pustinami existují další přeživší, možná celé další civilizace. Ale jak daleko? Pro Pressii to bylo osobní.

Přistoupila znovu ke skříňce, sklonila se nad ní a dlouze se na ni zadívala. „Labuť,“ řekla a skříňka spustila znovu, sedmkrát zopakovala slovo sedm a pak začala pípat. „Chce po nás heslo — nebo spíš sedm hesel.“

„Znáš jejich jména?“ zeptal se Bradwell.

Zavrtěla hlavou. „Všechna ne.“

„Labuť,“ řekl Bradwell.

Černá skříňka znovu začala opakovat slovo sedm, a když se ozvalo pípání, pronesl Bradwell: „Ellery Willux.“ Na řádce světýlek poblíž oka kamery se jedno zeleně rozblikalo. „Aribelle Cordingová.“ Rozsvítil se další zelený bod.

„Hideki Imanaka,“ přidala se Pressia a skříňka přijala i tohle heslo. Jméno svého otce vyslovovala nahlas jen zřídkakdy, takže jí teď zelené světýlko připadalo jako ujištění. On opravdu existuje. Je to její tatínek. Naplnila ji naděje, jakou nepocítila už opravdu dávno.

„A ti ostatní?“ zeptal se Bradwell.

Zavrtěla hlavou. „Caruso by nám pomohl. Ten by to věděl.“ Caruso žil v bunkru s její maminkou. Když shořela farma, Bradwell s El Capitanem se vrátili zpátky do bunkru, mysleli, že Carusa přemluví, aby šel s nimi. Ale on se mezitím zabil. Bradwell jí neprozradil, jak to provedl, a Pressia se nevyptávala. „Kdyby jen věděl, jak by nám mohl pomoct. Kdyby to tušil, možná že by ne…“

„Patřil Caruso mezi ně?“ zeptal se Bradwell.

„Ne.“

„Zkus si vzpomenout,“ naléhal na ni.

„Zkrátka si to nedokážu vybavit!“ Přitiskla si ruku na čelo. „Ani nevím, jestli nám všechna ta jména řekla.“ V hlavě měla prázdno, vyskakovaly jí jen obrazy maminčiny smrti — její lebka, krvavá mlha.

„Kdyby se nám podařilo sehnat hesla, kdo ví, k čemu bychom se dostali.“

„Ne!“ Tohle ji opravdu rozzlobilo. „Musíme se soustředit na to, co můžeme udělat tady, teď, dneska, pro tyhle lidi. Oni trpí. Potřebují pomoc. Pokud se necháme vtáhnout do minulosti, obracíme se zády k přeživším.“

„Minulost?“ Bradwell byl najednou vzteky bez sebe. „Minulost není prostě jenom něco, co bylo. Je to pravda! Lidi v Dómu se musí zodpovídat za to, co světu provedli. Pravda musí vyjít na světlo.“

„Ale proč? Proč musíme pořád bojovat s Dómem?“ Pressii už byla nějaká pravda ukradená. „Co vůbec záleží na pravdě při všem tom utrpení a bolesti?“

„Pressie,“ řekl Bradwell a jeho hlas najednou zjihl, „moji rodiče umřeli právě proto, že se snažili pravdu odhalit!“

„Moje maminka je taky mrtvá. A já ji musím nechat jít.“ Přistoupila k Bradwellovi. „Nech svoje rodiče odejít.“

Přistoupil k boxům ve zdi a zastavil se u přihrádky úplně na kraji. „Měla bys vidět toho mrtvého kluka.“

„Ne, Bradwelle…“

Sevřel rukojeť, kterou měl ve výšce prsou. „Chci, abys ho viděla.“

Zhluboka se nadechla. Bradwell zatáhl za držadlo a box vyjel ven. Zboku k němu přistoupila.

Chlapci bylo asi patnáct let, hrudník měl holý a spodní polovinu těla zabalenou do prostěradla. Kůže měla temnou barvu modřiny, rty mu zfialověly, jako by jedl ostružiny. Rukama se svíral kolem krku, prsty jako zkroucené pařáty, a zpod prostěradla vyklouzla jedna noha. Měl krátké tmavé vlasy. Nejvíc bila do očí stříbrná tyč, kterou měl zarostlou v nahém hrudníku a která se mu táhla přes celá žebra. Když přišly Exploze, byl ještě malý kluk, jel na tříkolce. Rukojeti zdobily rezavé skvrny. Obtáčely ho jako další pár žeber. Kůži v místech, kde se spojovala s kovem, měl tenkou skoro jako plovací blánu.

Pressia zavřela oči. Ovinula si paže kolem těla. „Co se mu stalo?“

„To nikdo neví.“ Když Pressia oči znovu otevřela, Bradwell odtáhl spodní část prostěradla. Chlapec měl jen jednu nohu. O druhou přišel nedávno. Rána, ze které trčel zbytek kosti, byla tak rozervaná, až Pressia zalapala po dechu. „Ta noha mu vybuchla,“ vysvětlil Bradwell, „a pak vykrvácel.“ Přistoupil k pultu vedle umyvadla, zvedl malou krabici a donesl ji Pressii. Netušila, co je uvnitř, ale dokázala si představit jen ještě tlukoucí lidské srdce.

Zvedl víko. Krabice byla plná kovových a plastových úlomků. Byl mezi nimi i kovový kloub spojující dva menší kousky pokrouceného kovu — každý asi dva až tři centimetry dlouhý. „Tyhle věci se našly kousek od těla,“ řekl Bradwell. „Pár úlomků mu uvízlo ve zbytcích masa na noze.“

„Co je to?“

„Netušíme.“ Zakryl krabici víkem a zadíval se na mrtvého chlapce. „Tohle udělal Dóm. Oni nás nenechají být. Speciální jednotky jsou teď ještě agresivnější, ještě hladovější. Já se neobracím zády k nikomu, Pressie. Musíme najít způsob, jak je zastavit.“

Lyda

Kovové vany

Místnost byla vzdušná a vevnitř stály pouze dvě velké kovové, zřejmě průmyslové vany a dvě židle, osvětlené šerým ranním světlem, v němž se rýsovala otlučená okna. Dřív se koupaly v noci, ale v posledních dnech je matky držely za tmy pod zámkem. Elektrický bzukot Speciálních jednotek teď zazníval poblíž, proto se koupele raději odkládaly.

Illiu pustili do místnosti jako první, protože se nebyla schopná svléct donaha před jiným člověkem. Dokonce nerada odhalovala svou tvář, kterou měla i teď, když ležela ve vaně, zastřenou šedivou rouškou. „Jsi tady,“ řekla, když přivedli Lydu.

„A ty taky,“ přitakala Lyda a myslela to nejen ve smyslu fyzickém, ale i duševním. Matky tyhle koupele Illii zpočátku jen doporučovaly. Obávaly se, že se jí popel z Žárovišť hromadí v plicních sklípcích a že by se jí v nich mohly uchytit bakterie. Illia potřebovala odpočinek a speciální péči.

Před pěti dny se přihodil ve vanách malý zázrak. Illia, která bývala pořád duchem nepřítomná a tichá, se najednou probrala, jako by dostala horečku. Začala Lydě vyprávět podivné příběhy bez udání konkrétních jmen a míst, o ženě a muži, jakési mýty nebo možná vzpomínky ze svého dětství.

Lyda o tom průlomu pověděla matce Hestře a matka Hestra ho nazvala uzdravováním. Lydě se to hrozně líbilo. V rehabilitačním centru slovo uzdravování nikdy nepoužívali. Na rozdíl od její vlastní maminky dokázaly tyhle matky snadno vzplanout hněvem, ale také láskou. Ironií bylo, že se poprvé za celý svůj život cítila skutečně v bezpečí. Takový pocit v ochranné bublině Dómu nikdy nezažila.

Od okamžiku, kdy začalo uzdravování, se pak spolu koupaly každý den v naději, že to bude pokračovat. A pokračovalo. Během dne působila Illia jako matně blikající světélko, pokašlávající v soukromí svého pokoje, ale při koupelích se změnila.

„V tvé vaně není dneska v noci voda,“ řekla Illia. Hlas měla ustrašený a tichý, trochu ochraptělý od nepoužívání. „Je to něco jiného.“

Jedna z matek Lydě řekla, že se má ponořit pod hladinu celá. „To sérum ti musí pokrýt každý čtvereční centimetr kůže, každý vlásek na hlavě.“ Vzduch páchl po sirupu a nemocnici. Lyda si svlékla plášť a pověsila jej přes opěradlo židle. Ponořila prsty do teplé, kalné koupele. Na kůži jí ulpívala podivně suchá, kluzká vrstvička.

„Prý to má zamaskovat lidský pach,“ vysvětlovala Illia. „Zítřejší cesta pak bude bezpečnější.“

„Jaké to je?“

„V mojí vaně je voda. Nemůžu odsud odejít a ani nechci.“

„Já taky ne!“ Lyda se zoufale toužila vidět s Partridgem, ale tady se jí líbilo. Matky ji začaly trénovat v bojovém umění a lovu. Svaly jí zesílily. Už uměla dobře mířit. Naučila se tiše vyčkávat na kořist. Bylo to nebezpečné, ale také zvláštně poklidné. A když se teď svlékla, už se nestyděla jako kdysi v šatně na dívčí akademii. Měla pocit, že je sama sebou, a to bylo dobře. Poskládala si oblečení na židli, přelezla přes okraj vany a ponořila se do té podivné směsi.

„Nejradši bych tady umřela,“ řekla najednou Illia.

„Jsi nemocná, neumíráš.“ Lyda nechtěla mluvit o smrti. V Dómu se o ní lidé zmiňovali jen zřídkakdy. Samo to slovo bylo nepatřičné. Lydina otce při prvních známkách choroby přesunuli do zdravotnického centra, do karanténního křídla. Už ho pak nikdy neviděla. Nemoc a smrt znamenaly hanbu. Napadlo ji, jestli její tatínek nepodstupoval v minulosti stejně jako Willux nějakou kódovací proceduru, která ho začala postupně ničit. Tvůj otec skonal, řekla jí pak maminka jednoho dne. Skonal.

„Povídej mi nějaký příběh! Těším se na to celý den.“ Byla to pravda jen zpola. Illiiny historky Lydu zároveň děsily. Na jejím vyprávění bylo něco zlověstného — jako by ani nemohlo skončit dobře.

„Dneska ne.“

„Posledně jsi mi vyprávěla, že ta žena pracovala jako strážkyně vědění na klidném místě a ten muž za ní přišel a požádal ji, aby chránila semínko pravdy, semínko, které vyraší, až vzejde nový svět. Co bylo dál?“

„Říkala jsem ti, že se do něj ta žena zamilovala?“

„Ano. Povídalas, že to bylo, jako by se jí srdce najednou roztočilo.“ Tomuhle Lyda rozuměla. Stejně se cítila, když myslela na Partridge, obzvlášť když si představovala, jak ji líbá.

„A říkala jsem ti, že ten muž ji také miloval?“

„Ano. U toho jsme skončily. Chtěl se s ní oženit.“

Illia zavrtěla hlavou. „On se s ní oženit nemohl.“

„Proč?“

„Protože ho čekala smrt.“

„Umíral?“

„A ona nemohla zemřít s ním. Musela přežít, protože byla strážkyní vědění, protože měla semínko pravdy. Skrývala se v něm tajemství.“

„Jaká tajemství?“

„Tajemství, která je mohla všechny zachránit.“

Byl ten příběh pravdivý? Odehrál se někdy v době Předtím? „A jak měl zemřít?“

„Už je mrtvý. A ona je mrtvá uvnitř.“

„Co se stalo se semínkem pravdy?“ Lydy se zmocnila úzkost. Opakovala si, že je to jenom pohádka, ale nebyla si jistá, jestli tomu opravdu věří.

„Žena se provdala za někoho, komu bylo souzeno přežít, aby se semínko pravdy uchovalo. Provdala se za muže, který měl konexe. Konec se blížil.“

Lydou projelo zamrazení. Illia mluvila o sobě. Muž s konexemi, to musel být ve skutečnost Ingership — manžel, kterého Illia zabila. Lyda se bála, že kdyby jeho jméno vyslovila nahlas, znovu by se stáhla do sebe. Nevyprávěla třeba svůj příběh takhle právě proto, že nedokázala čelit pravdě? Nebyl tohle důvod, proč se začínala uzdravovat? „Pověz mi o tom konci,“ zašeptala Lyda.

„Slunce vybuchlo. Celý svět hrál duhovými barvami. Všechno rozpukávalo, jako by v sobě předměty i lidé skrývali světlo. Byl to nejzářivější průlom do temnoty, jaký si dovedeš představit.“

„A strážkyně přežila?“

Illia poodtáhla šedou roušku a zadívala se na Lydu přivřenýma očima. „Jsem přece tady, ne snad? Jsem tady.“

Lyda přikývla. Samozřejmě. Ale pokud Illia ví, že je strážkyní, proč vypráví ten příběh takhle? „Illio,“ zeptala se, „proč prostě neřekneš: zamilovala jsem se do toho muže? Proč mi jednoduše nepovíš celou pravdu? Copak mi nevěříš?“

„A co když třeba nejsem tím, za co se považuju? Co když jsem jenom obyčejná hospodyňka navlečená od hlavy po paty v punčoše? Jenom týraná hospodyňka, která ničemu nerozumí, která nemá žádnou minulost, která nikdy nepoznala lásku, která nemá žádnou moc.“ Zvedla lesklé a mokré paže, ruce zaťaté v pěst. „Copak ty nepoznáš rozdíl mezi těmihle jizvami a těmihle? No tak co? Nic o jizvách nevíš.“ Paže měla zjizvené a popálené — po jedné se jí táhla série popálenin a ve druhé jí uvízla sprška úlomků.

Lyda zavrtěla hlavou. „Nevím.“

„Já jsem strážkyně! Takže kde je semínko? Co? Pověz mi to. Kde je teď to pitomé semínko?“ Illia začínala běsnit. Pěsti se jí ve vzduchu třásly.

„Nevím,“ přiznala Lyda. „Promiň. Nechápu, o čem mluvíš. Netuším, jak to myslíš.“ Sevřela okraj vany. „Vysvětli mi to. Řekni mi, jak to myslíš.“

„Nemohla jsem předat pravdu mrtvým lidem. Musela jsem ji dál skrývat.“ Její hlas zněl jakoby z dálky a trochu přízračně.

„Jakým mrtvým lidem? Kdo to byl?“

„Bylo jich tolik…“

„Illio! Chci, abys mi řekla, co tím myslíš! Chci, abys mi ten příběh povyprávěla po pravdě. Pověz mi ho. Kvůli sobě i kvůli mně. Dostaň to ze sebe. Pověz mi všechno.“

„A teď nemůžu umřít, dokud nesplním svůj úkol, dokud to nepředám. Do té doby nesmím zemřít, Lydo.“ Podívala se na ni, jako by možná opravdu chtěla být po smrti. Lyda to nedokázala pochopit. „Nemůžu umřít,“ zopakovala Illia a bylo v tom přiznání hlubokého smutku. „Ještě ne.“

„Vždyť neumíráš, Illio. Pověz mi, co se ti stalo. Pověz mi to, prosím. Nemluv o umírání.“

„Nemám mluvit o umírání? Chceš, abych vyprávěla příběh o lásce. Jsou jeden jako druhý, milé dítě. Jeden jako druhý.“

V místnosti zavládlo ticho. Lyda se ve vaně schoulila a zavřela oči a v tu chvíli před sebou viděla jen Illiiny mokré ruce — sprška úlomků v jedné a podivně srovnaná řádka vystouplých podlitin na druhé. Pravidelně uspořádané jizvy ji zneklidňovaly. Exploze způsobovaly náhodná splynutí a nepravidelné jizvy, ne takovéhle úhledné řady. Vzpomněla si na Ingershipa. A konečně přece jen pochopila rozdíl mezi dvěma druhy jizev. Ty první jsou z Explozí. Ty druhé má na svědomí mučení — devět let trýzně.

Uslyšela, jak se Illia zprudka nadechla a pak si začala sama pro sebe mumlat. Napřed řekla: Schází mi pravda. Schází mi árt. S ártem by život měl pořád ještě nějaký smysl. Schází jí umění? Že by dřív bývala malířka nebo sochařka? Lyda umění milovala. Kdysi vyrobila figurku ptáčka z drátu. A pak Illia spustila o smrti. Chci umřít! Chci umřít. Ale strážkyně nemůže umřít. Strážkyně nemůže umřít, dokud nesplní svůj úkol. Strážkyně musí najít semínko. Tohle už nebyl žádný mýtus ani pohádka, spíš mantra nebo modlitba.

Temná a děsivá modlitba. Lyda nechala oči zavřené — sérum muselo pokrýt každý čtvereční centimetr jejího těla, každý vlásek na hlavě, jak jí vysvětlila jedna matka. Sklouzla pod hladinu, až zády narazila o kov. Když se celá ponořila, všechno se zklidnilo. Připadalo jí, jako by ji sérum i vana pevně svíraly. Zadržovaný dech ji začal pálit v plicích. Jen ještě vteřinku toho klidu, pomyslela si. Jen ještě vteřinku.

Partridge

Chlad

Partridge už byl sbalený a připravený. Mapy měl srolované v batohu, hudební skříňku v kapse kabátu a ampulky připevněné pruhem látky z prostěradla, který si omotal kolem břicha. Přesto když se dveře sklepa ráno s bouchnutím otevřely, zaskočilo ho prachem prosycené světlo, které se vlilo dovnitř, a závan studeného vzduchu.

„Je čas!“ křikla matka Hestra.

Skoro nespal. Brouk se v noci odšoural do kouta a křečovitě tam sebou škubal, dokud konečně nenašel krysí díru a nezmizel v ní. V hlavě Partridgeovi uvízl obraz jeho obrovité nohy. On ale spal nerad, i když se mu pod víčky nezjevovaly tyhle představy. Pořád dokolečka se mu totiž zdálo o tom, jak se v akademii setkává s maminkou; nacházel její zkrvavené amputované tělo pod sedadly na hřišti, v ztichlé knihovně nebo, a to bylo ze všeho nejhorší, ve vědecké laboratoři — jako by od něj učitel čekal, že ji rozpitvá. Věděl určitě, že je mrtvá, ale pak jí najednou jedno oko mrklo. Radši moc nespat.

Vystoupal po malém dřevěném schodišti. Prudce se do něj opřel vítr. Obloha jako by byla posetá temnými, vzdouvajícími se šerpami. Kdysi to bývala hezká čtvrť — řady smetanově natřených domků, které teď ale připomínaly spíš vybělené kosti.

Lydu zahlédl u zhrouceného domku. Plášť se jí vzdouval kolem boků a v ruce svírala podomácku vyrobené kopí — nabroušené ostří připevněné ke špičce násady na koště. Napřed se na něj podívala skoro vyděšeně, ale pak roztála v úsměvu, který jí prozářil celý obličej. I její tvář se leskla vrstvičkou voskového séra. V modrých očích měla slzy — samým štěstím, že ho vidí, nebo za ně mohl vítr? Vlasy už jí povyrostly a kolem hlavy tvořily jemné chmýří. Když byla takhle nakrátko, mohl si lépe prohlédnout její překrásný obličej. Pocítil nutkavou touhu rozběhnout se k ní, zvednout ji do vzduchu, políbit ji. Matka Hestra by si to však mylně vyložila jako projev násilí a možný útok. Partridge a Lyda měli zakázáno zůstávat spolu o samotě. To byla další z podmínek — stoprocentní ochrana pro dívku.

Usmál se a mrkl na ni. Lyda mu mrknutí oplatila.

Pak přistoupila k matce Hestře a zlehka načechrala Sydenovi vlasy.

„Během cesty se budeme držet za sebou,“ oznámila matka Hestra.

„Illia s náma nejde?“ zeptal se Partridge.

„Onemocněla z toho popela na plicích. Zůstane tady a doufejme, že se zase uzdraví.“

„Už ji viděl nějaký doktor?“ zeptal se Partridge.

„Jakého doktora bys tady chtěl shánět?“ odbyla ho Lyda ostře.

„Je to další oběť mrtváků,“ prohlásila matka Hestra chladně s pohledem upřeným na Partridge. „Vytvořili ten popel a její plíce z toho teď onemocněly. Jednoho dne na to nejspíš umře. Zkrátka jen další vražda.“

„Já nejsem žádný mrtvák,“ bránil se Partridge. „Byl jsem ještě kluk, když přišly Exploze. To přece víte.“

„Mrtvák jako mrtvák,“ prohlásila rezolutně matka Hestra. „Stoupněte si do řady.“

Lyda se postavila za matku Hestru a Partridge na konec, asi metr za Lydou. Žaludek měl jako na vodě. Srdce mu bušilo. „Ahoj,“ zašeptal.

Lyda mu rukou schovanou za zády zamávala.

„Chybělas mi,“ zašeptal.

Ohlédla se přes rameno a usmála se.

„Žádné mluvení!“ křikla matka Hestra. Jak to, že je slyšela?

Rád by jí pověděl o ampulkách, o obří noze brouka, o divném pocitu, že je mu to nějak povědomé. Potřebujeme plán, chtěl by jí říct. Takhle se konec konců seznámili — on měl plán, jak ukrást nůž z výstavky Rodinného krbu, ona klíče k vitríně s nožem. Nemůže přece zůstat tady, pod ochranou matek, po zbytek svého života. Jenže neexistovalo ani žádné místo, kam by s Lydou mohli utéct. Uvízli ve slepé uličce. Cítí to Lyda také? Určitě ano.

Žároviště nechali za zády a zamířili do Pustin, holých, větrných a nebezpečných. Představoval si, jaký na ně asi musí být pohled — matka Hestra navlečená v kožešinách a potácející se pod vahou svého syna, Lyda v plášti, který se jí vzdouvá ve větru, a on se nervózně rozhlíží kolem.

Beze zbraně byl zranitelný a k ničemu. Matka Hestra vláčela na zádech kožený pytel opatřený popruhy plný zahradních šipek. Taky by rád něco měl — v podstatě cokoli. Už si zvykl na Bradwellovy nejrůznější řeznické nože a háky. Dokonce cítil jakousi podivnou úlevu, že ještě v Dómu absolvoval alespoň částečně speciální kódování svalů — posilovalo sílu, rychlost a mrštnost. Z toho zvráceného vděku otci za to, že mu dopřál tuhle terapii, se mu obracel žaludek.

Pustiny, které se rozkládaly před nimi, Exploze úplně spálily. Očesaly je tehdy prakticky dohola a od té doby se nic nezměnilo — nikde žádné stromy, žádná čerstvá vegetace, jen pozůstatky rozbité dálnice, prorezavělá auta, roztavená guma, převrácené mýtné budky.

Partridge zvolnil krok a promasíroval si obličej ztuhlý zimou. Sevřel ruce v pěst. I po jediném bodnutí toho brouka mu v prstech pořád trnulo bolestí. Chlad se mu šířil kostmi dokonce až do špičky malíčku, o kterou přišel. Věděl, že to není možné, ale stejně by na to přísahal.

Teď museli být obzvlášť opatrní. Ve spirálovitě vířícím písku se obloukovitě zvedaly ostnaté hřbety. Byli to prašivci, tvorové, kteří během Explozí splynuli s půdou nebo sutinami a teď lovili všechno živé. Těla měli uzavřená ve slupkách hlíny, kamene nebo písku a vyskytovali se ve všech možných velikostech a tvarech. Číhavě pomrkávali ze země, uměli bleskově vyslídit kořist a zaútočit. Prašivci už matky znali. A báli se jich.

Lyda zpomalila. Odstup mezi ní a matkou Hestrou se zvětšil a ona se přiblížila k Partridgeovi. Udělala to schválně? Přidal do kroku.

„Bývala taková děsná zima, i když jsme byli malí?“ zeptal se.

„Měla jsem modrý kožešinový kabát a palčáky spojené přízí, která se protáhla rukávy, abych je neztratila. Taky bychom měli mít nějaký provázek,“ prohodila, „abychom se jeden druhému neztratili.“ Zastavila se. Partridge došel až k ní. Ohlédla se po matce Hestře a pak se obrátila k němu. Políbil ji. Nedokázal se ovládnout. Letmo se dotkla jeho tváře. Oba měli kůži pokrytou vrstvičkou voskovité masti a Partridgeovi připadal ten dotek divný. „S Illiou se něco stalo,“ řekla.

„A co?“ zeptal se Partridge.

„Ona něco ví. Říkala, že nemůže umřít, dokud nesplní svůj úkol. Pořád mluvila o nějakém semínku pravdy.“

„Měla halucinace nebo tak něco? Co to znamená?“

„Já nevím,“ přiznala Lyda. A pak, aby na ně matka Hestra nekřičela, obrátila se a rychlým krokem znovu zaujala své místo v řadě.

Matka Hestra se zastavila na okraji nějakého srázu. Dole pod sebou viděli pobořenou benzinovou pumpu a billboard zpola pohlcený pískem. „Zůstaňte tady. Zavolám vás, až tam bude bezpečno.“

Partridge sledoval, jak hlava Hestřina syna poskakuje u jejího boku, když se pustila ze svahu k rozbité dálnici. „Pořád jsem si na to nezvykl.“

„Na co?“

„Na děti splynuté s těly matek. Je mi to tak nějak, já nevím, nepříjemné.“

„Já myslím, že je hezké vidět pro změnu taky nějaké děti,“ poznamenala Lyda. Omezené zdroje Dómu umožňovaly právo na plození dětí jen určitým párům. Přesto tento rozhovor jako by mezi Lydou a Partridgem hloubil propast. „Předtím bývalo tolik dětí,“ dodala. „To už je pryč.“ Předtím — tenhle termín používali nešťastníci. To už přebírá zvyky a jazyk matek? Tahle změna v něm budila neklid. Ona byla jediná, kdo ho tady doopravdy chápal. Co jestli se stává jednou z nich? Nenáviděl se za tohle uvažování — my, oni —, ale měl ho v sobě hluboko zakořeněné.

„Jsi tady šťastná?“ zeptal se.

Znovu se po něm ohlédla. „Možná.“

„Třeba to není tím, že jsi šťastná tady. Třeba jsi prostě šťastná od přírody. Víš, jako že patříš k těm lidem, kteří si začnou pohvizdovat, sotva ráno vylezou z postele.“ Nemůže být přece opravdu šťastná proto, že je tady, nebo snad ano?

„Já neumím hvízdat.“

„Lydo,“ řekl a jeho hlas zněl tak pánovitě, až ho to samého překvapilo, „nechci se vrátit zpátky, ale jinak to nejde. Domov už není jen nějaké místo.“ V hlavě uslyšel Partridge otcův hlas, jak mu říká: Partridgi, je po všem. Jsi jeden z nás. Vrať se domů. Už není žádný domov.

„Pokud domov není místo, tak co to tedy je?“

Snažil se představit si, jak to tady asi vypadalo, než to tu zničily Exploze a zanesly závěje písku. „Pocit,“ odpověděl.

„Jaký pocit?“

„Jako když máš těsně na dosah něco dokonalého. Ukradli nám to. Domov býval prostý.“ Pozoroval, jak matka Hestra se Sydenem pokračují k dalšímu kopci. Možná jim už každou vteřinou zamává, aby vyrazili za nimi. „Vím, co je v těch ampulkách,“ řekl Lydě. „Trochu jsem experimentoval.“

„Experimentoval?“

„Viděl jsem, jak ta látka podporuje buněčný růst, jak buňky buduje. Pokropil jsem tím nohu jednomu broukovi a ona najednou začal růst, pořád víc a víc. Táta o obsah těch ampulek moc stál a já už teď vím, jakou sílu v sobě skrývají.“

„Jako když ten kluk loni vyhrál první cenu na vědecké výstavě?“

„Cože? Kdo?“

„Nevím, jak se jmenuje. Byl to kluk, co vyhrával vždycky, každý rok.“

„Arvin Weed?“

„Ano! Tak se jmenuje.“

„A za co to Weed sakra vyhrál?“

„Byl jsi tam?“

„Jo, myslím, že jo. Nejasně si vzpomínám, jak jsem s Hastingsem obcházel stoly.“

„Já byla v týmu, který vyvinul nový druh čisticího mléka pro citlivou pleť.“

„Ohromný!“

„Nemusíš mě hned zesměšňovat.“

„Promiň. Nemyslel jsem to tak. Já tehdy nevyrobil nic, dokonce ani sopku z jedlé sody.“

„Takže, Arvin Weed tehdy zdokumentoval, jak nechal dorůst myši nohu, o kterou přišla v pastičce.“

„Děláš si ze mě srandu?“ Pak si na to také vzpomněl. Hastings tenkrát prohodil něco sarkastického jako: „Jseš frajer, Weede! Objevil jsi myš, která má tři a půl nohy. Úžasnej novej druh.“ Weed se na něj zamračil, a když Hastings odběhl, popadl Partridge za ruku a začal ho přesvědčovat, že by se o ten jeho experiment měl zajímat, že by to mohlo zachraňovat lidi. „Myslíš zachraňovat lidi před třínohýma myšma?“ zeptal se tehdy Partridge.

Teď sebou při té vzpomínce škubl. „Proboha,“ zašeptal. „On už na to přišel tenkrát! V Dómu mají k obsahu těch ampulek přístup. Když mě otec sledoval do maminčina bunkru, šel po dvou věcech — po chybějící přísadě a po vzorci. Byl o krok napřed. Měl jednu ze tří věcí, které potřebuje k tomu, aby zvrátil rychlou degeneraci buněk a zachránil si život.“ Najednou se z toho stal závod a jeho otec vyhrával. Podle maminky otec věděl, že ho rozšiřování kapacity mozku jednou dožene, ale předpokládal, že se mu do té doby podaří najít nějaké řešení. Až ho bude mít, bude moct žít navěky. „Co jestli otec nikdy neumře?“

„Všichni tátové umírají.“

Partridge si vzpomněl na tlustou černou svalnatou nohu brouka. „Můj otec není jako ostatní tátové.“ Natáhl se k Lydě a sevřel jí ruku. Zdálo se, že ji náhlost toho gesta překvapila. „Potřebujeme nějaký plán, jak se dostat zpátky do Dómu,“ prohlásil, „abychom jim mohli rozhlásit pravdu.“

Upřela na něj oči lesknoucí se strachem.

„To bude dobrý,“ uklidňoval ji. „My na něco přijdem.“

„Pro Sedge to dobrý nebylo,“ namítla.

Celé roky nechával otec žít Partridge v přesvědčení, že jeho starší bratr Sedge spáchal sebevraždu. Pravda ale byla taková, že Sedge, svého prvorozeného syna, zabil on sám. Kolikrát si Partridge bratra představoval, jak si strká ústí pistole do úst. Byla to lež. Teď je jeho bratr doopravdy mrtvý. Partridgi, je po všem. Jsi jeden z nás. Vrať se domů. Ze všeho nejvíc se Partridgeovi hnusil tón, jakým to jeho otec pronesl — hlas mu zjihl, jako by Partridge miloval, jako by byl takového citu vůbec schopen. Nikdy nebude po všem. A on není jedním z nich. Žádné doma neexistuje.

„Mohl by tě zabít,“ namítla Lyda. „To přece víš.“

Partridge přikývl. „Vím.“

Ze země najednou vyrazil prašivec, tak blízko Lydiny nohy, že hlína povolila a ona ztratila půdu pod nohama.

Partridgeův zrak byl díky umělému posilování dokonalý. Jakmile se prašivcova tlama rozevřela, vyskočil do vzduchu a přímo ze skoku ho nakopl do kamenné hlavy. Byl to příjemný pocit, když prašivcova hlava pod úderem jeho boty křupla.

Lyda byla okamžitě na nohou a v ruce svírala kopí.

Prašivec teď nespouštěl Partridge z očí. „No tak pojď,“ pobízel ho Partridge. „Do toho!“ Tělo mu přímo hořelo touhou, aby ho zapojil do boje. Srdce v hrudi mu bušilo jako splašené, svaly měl jako pružiny, jen jen připravené se vymrštit.

Vtom se ozval z hřebene na opačné straně dálnice křik matky Hestry, který upoutal prašivcovu pozornost. Když se otočil, rychle vytáhla zahradní šipku, zkušeně ji vymrštila a navzdory velké dálce zasáhla obludu přímo do čela. Prašivec se zhroutil na zem.

„Proč jste to udělala?“ vykřikl Partridge. „Už jsem ho měl!“

Živoucí složka prašivcova těla prosakovala do hlíny. Lyda k němu přistoupila, vytáhla šipku a otřela si tmavou krev do sukně. „Vážně jsi ho měl?“

„Jasně že jo.“

Potřásla hlavou, jako by ho za něco kárala. „Já bych se o něj postarala sama.“

Partridge zhluboka vydechl. „Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn.“ Oprášila si plášť. V očích měla jakýsi zvláštní výraz, který nepoznával.

Matka Hestra na ně zamávala, aby šli za ní. Když se dostali dost blízko, zavolala Lyda: „Jak je to ještě daleko?“

„Pár kilometrů. Neodbočujte z cesty. Nemluvte.“

Kráčeli mlčky snad celé hodiny, nebo tak jim to alespoň připadalo, dokud konečně nedorazili k řádce zřícených vězeňských budov — dvě z nich pořád ještě stály. Ocelové konstrukce a části základů zůstaly, ale zbytek se rozpadl. Naproti věznici se táhly pozůstatky nějaké továrny. Jeden vysoký komín zatím stál, ale zbylé dva se převrátily jako podetnuté stromy a při dopadu se roztříštily.

Matka Hestra se zastavila u dlouhé zubaté jizvy v zemi a naplocho umístěné kovové desky připevněné na dvou podomácku vyrobených pantech. Pozorně propátrala ocelové konstrukce v dálce. Někde tam musela být na stráži další matka, protože Hestra zvedla ruku a zamávala, patrně jí dávala znamení. Partridge přejel budovy pohledem, ale nezahlédl živou duši.

Konečně matka Hestra zřejmě dospěla k závěru, že je kolem čisto. Spustila ruku a prohlásila: „Jsme na místě.“ Proti silnému náporu větru zvedla kovový plát ze země.

Otvor vedl do temného tunelu.

„Co je tam dole?“ zeptala se Lyda.

„Vagon metra,“ vysvětlila matka Hestra. „Věděly jsme, že tady bude, protože jsme sledovaly trasu podzemní dráhy, která dřív vedla na předměstí. Během Explozí se tunely metra pod zemí zvedly.“ Partridge si představil, jak vozy zdvíhají na bedrech hroudy zeminy a vytvářejí tuhle vrásu. „Věděly jsme, co ta dlouhá trhlina v zemi znamená, hned jak jsme ji zahlédly, a pak už jen stačilo prokopat se dovnitř.“

„Nebyli tam uvěznění lidé?“ zeptala se Lyda, zatímco nakukovala do svažující se jámy.

„Když jsme je našly, byli už dávno mrtví. Řádně jsme je pohřbily. Naše matička je chtěla uctít, protože nám dali něco, co jsme potřebovaly. Venku v Pustinách se najde spousta cenných věcí. Často se k nim ale člověk musí prokopat.“

Lyda se po čtyřech vplazila do tunelu. Partridge se do toho tolik nehrnul. Pokud ti lidé nezemřeli při výbuchu, zůstali tam pohřbení zaživa. Ohlédl se po matce Hestře. „Dámy mají přednost?“

Zavrtěla hlavou. „Jdi.“

Partridge se tedy taky svezl na všechny čtyři. Zem byla studená a tvrdá. Matka Hestra, která mezitím vlezla do díry za ním, zabouchla dveře. V tunelu zavládla tma.

A pak jeho konec najednou ozářilo jasné světlo. Objevil se Lydin obličej koupající se v zlatavé záři. „Je to dokonalé,“ prohlásila a Partridge měl na chvíli pocit, že na něj na konci tunelu čeká celé jeho dětství — barevná velikonoční vajíčka, mléčné zuby, otec, který byl tehdy jen těžce pracující architekt a byrokrat ve středním věku, maminka, jak cpe vlhké oblečení do otevřeného chřtánu sušičky. Domov, který mu ukradli. Dokonalý, pokud tedy dokonalost vůbec někdy existovala.

El Capitan

Hranice

El Capitan se prodíral z kopce dolů. Ostružiní se mu drobnými drápky zachytávalo o kalhoty, ale nenechal se tím zastavit. Opíral se do něj vítr, ale on cítil příliv energie. Hastings. Možná to není bitva ani pozdrav, ale jenom jméno toho vojáka. Zkraje ho to nenapadlo, protože El Capitan nepovažoval příslušníky Speciálních jednotek za lidské bytosti, které mají jména, ale pochopitelně i oni kdysi bývali normálními chlapci — víc než normálními. Šlo o nejprivilegovanější děti na světě.

Nebo za tím byl nějaký skrytý význam, který měl El Capitan rozluštit? Haste — tohle bylo jasné: pospíchat. Tidings — to znamená zprávy. Haste a tidings dává dohromady Hastings. Přispěchat se zprávou? Posel? Ale poslové vždycky přicházejí v míru, ne jako nepřátelé, což by na tenhle případ sedělo víc. El Capitanovi to se slovy nikdy moc nešlo. Vyznal se ve zbraních, motorech a elektřině.

„Hastings,“ pronesl nahlas. Helmud to nezopakoval. El Capitan měl za to, že spí, ale on se mu jen v tom chladu přitulil bradou na ramena, pevně ho objal dlouhými kostnatými pažemi kolem krku a podřimoval. Zdálky možná El Capitan dokonce vypadal jako jediný člověk, který kráčí docela sám. Představil si, že by ho takhle viděla Pressia. Občas se, když spolu mluvili, dívala na Helmuda, ale ne jako všichni ostatní — jako by pokukovala po nějaké zrůdnosti. Spíš se tvářila, jako by se také účastnil hovoru. Přesto by El Capitan chtěl, aby Pressia aspoň jednou viděla jen jeho. Jen jeho samotného.

Napadlo ho, zda mu ten voják poskytne nějaké pořádné informace, pokud se tedy znovu ukáže. Sakra, pomyslel si El Capitan, co když jsem schrastil informátora? Někoho zevnitř? Uvažoval, jestli to má říct Bradwellovi a Pressii, ale líbila se mu představa, že zná někoho, koho oni ne — dodávalo mu to trochu na pocitu vlastní moci.

Mezitím už se přiblížil k přeživším, kteří tam stavěli hranici, a viděl, že sbírají klacky, vláčejí rozštípané klády a skládají štíhlé stromky tak, aby mohli rozdělat velký oheň, i když dříví vypadalo na pohled zelené a vlhké. Pár lidí mělo vozíky. Sledovali ho koutkem oka, ale pokračovali v práci.

Na zemi seděly tři dívky a společně vymýšlely písničku. Všechny byly „nové“ — narozené v době Potom —, přesto byly stejně jako všichni noví deformované. Exploze zasáhly buňky až na úroveň šroubovic DNA. Neušetřilo to nikoho — ani tuhle generaci. Jedna dívka měla nakratičko ostříhanou hlavu, protože ji nejspíš nedávno odvšivovali, a na lebce byly jasně patrné uzlovité kosti vyboulené do strany, jako by bylo uvnitř něco víc než jen mozek. Druhé dívce zase pod kabátem ostře vystupovalo rameno. Všechny tři měly skvrnitou pleť a maličké oči.

Když ho dívky zahlédly, postavily se a sklonily hlavu. Uniforma OSR budila dlouhou dobu jedině strach a on s tím stejně nemohl nic moc dělat, takže toho využíval. Strach může být i užitečná věc.

„V klidu,“ prohlásil. Dívka s vystouplým ramenem vzhlédla a zachvěla se, nejspíš ji vyděsil pohled na Helmuda, který právě zvedl hlavu. „To nic, to je jenom brácha.“

Přijel k nim jeden z mužů s kolečkem. Břicho měl nafouklé k prasknutí, možná se v něm skrýval nádor, který mu roztáhl žebra. „Nechceme nikomu ublížit. Děláme to pro vyšší dobro.“

„Jenom jsem byl zvědavej, co se to tady děje,“ odvětil El Capitan a přehodil si pušku na prsa.

„Dostali jsme zprávu,“ pokračoval muž.

Nějaká vysoká, už trochu starší dívka, které po straně obličeje vystupoval pod kůží cop, dodala: „Ona je opravdová! Může nás zachránit. Je živý důkaz. To já ji našla. Tak to bylo. Nedaleko odsud.“

„Tak počkat,“ zarazil ji El Capitan. „Tohle vypadá, jako byste se chystali rozdělat oheň.“

„Oheň,“ přitakal Helmud a všichni na něj zůstali civět.

„To aby poznali, že jsme ji našli, a taky jim chceme nabídnout tyhle tři,“ vysvětlovala ochotně mladá žena s copem v obličeji. „Postavíme je do řady a budeme čekat.“

„Tahle uprostřed je moje,“ pochlubil se muž s roztaženými žebry a ukázal na ostříhanou dívku.

„Koho jste to tady sakra našli?“ zeptal se El Capitan. „Nějakou ženskou?“

„Nějakou ženskou?“ přidal se Helmud.

„Dívku s Novým poselstvím,“ odpověděla mladá žena. „Důkaz, že nás můžou zachránit všechny!“

„A kdy jste tu holku našli?“

„Dnes světíme třetí den,“ řekla mladá žena.

„A kdo přesně vás má zachránit?“ vyptával se dál El Capitan, i když odpověď už znal. Z Dómu poslali vzkaz přes nějaké dítě. Proto ho sem ten voják dovedl?

Mladá žena se usmála a cop ve tváři se poskládal do varhánků. Vztáhla ruce k Dómu. „Naši bratři a sestry,“ prohlásila. „Naši dohlížitelé.“ El Capitan už takovéhle řeči slyšel dřív — byli to uctívači Dómu, kteří si pletli Willuxe a jeho lidi s bohy a Dóm s nebesy.

Přejel rukou po ústí pušky, aby jim připomněl, že tady existují i jiné síly, se kterými je třeba počítat. „Nepřijde mi to jako dobrej nápad,“ prohlásil klidně. „Budu vás muset požádat, abyste se rozešli.“

„Ale my připravujeme dívku s Novým poselstvím na hranici,“ namítla mladá žena. Ve tváři měla nepřítomný výraz, jako by prožívala nějakou vizi.

„To se ji chystáte upálit?“

„Upálit?“ zašeptal Helmud. El Capitan zaslechl, jak se Helmudův kapesní nožík s cvaknutím rozevřel.

„Budeme ji uctívat a klanět se jí. A doufat, že si vezmou i ty ostatní.“ Žena se při řeči kolébala a sukně se jí otírala o nezdravě popelavé holeně.

El Capitan znovu zalétl pohledem ke třem dívkám. Pošilhávaly po nich a natahovaly krky. Nezdály se ani trochu vystrašené, což El Capitana zneklidňovalo.

„Andělé,“ prohlásil muž s roztaženými žebry, „nikdy nejsou daleko.“

„Copak neslyšíš šelestění jejich svatých duší?“ řekla mladá žena.

„Speciální jednotky? To není žádný svatý šelestění, za to vám teda ručím.“

„Ručím,“ potvrdil Helmud.

„Nevěříš,“ prohlásila mladá žena. „Ale uvěříš.“

El Capitan ukázal puškou na muže s kolečkem. „Tak co kdyby mě někdo k tý holce dovedl, hned!“

„Hned,“ zašeptal Helmud.

Mladá žena se po muži s kolečkem podívala.

Přikývl.

„Je ve městě, schováváme ji tam,“ vysvětlila. „Můžu ti ji ukázat.“ Vyrazila volným krokem k opačnému konci lesa a El Capitan se pustil za ní. Ohlédla se přes rameno a ukázala mu tak nateklou tvář. Řekla: „Ona je pravá, to mi můžeš věřit. Ona je důkaz. Poví ti to sama.“

Sotva mladá žena s copatým obličejem dokončila větu, oči jí sjely kamsi za El Capitanova záda a vzápětí se rozšířily úžasem. Hlasem plným zbožné úcty zašeptala: „Podívej!“

El Capitanovi se nechtělo ohlížet. Nevěstilo to nic dobrého. Helmud na jeho zádech se začal zaklánět a kroutit, aby zjistil, co za nimi vlastně je. A tak se El Capitan zhluboka nadechl a obrátil se.

Na kopci za hranicí se rýsoval obrovitý Dóm, pánovitě se jim vypínal nad hlavami, křížem propichoval uhlově temná mračna. El Capitan zpočátku neviděl nic neobvyklého až na pár drobných černých teček. Pak si ale všiml, že se tečky pohybují. Měly nohy. Ve skutečnosti to nebyly žádné tečky, ale malí černí pavoukovití tvorové, kteří vylézali z nevelkého otvoru u základny Dómu. Lesklí robůtci poskakovali vedle sebe i jeden přes druhého.

„Posílají dárky!“ vykřikla mladá žena.

„To si nemyslím. Kdepak, žádný dárky,“ namítl El Capitan.

„Žádný dárky,“ přitakal Helmud.

I na tu dálku by El Capitan přísahal, že slyší cvakání jejich kovových těl, šelestění písku pod vidlicovitýma nohama. Zákeřní tvorové, zplozenci Dómu. Bude muset poslat zprávu Bradwellovi a Pressii. „Nemáme moc času,“ obrátil se k ženě. „Jdeme.“

Cestou do města se El Capitan dozvěděl, že mladá žena s copatou tváří se jmenuje Margit. Celou dobu mluvila — o tom, jak se svou slepou kamarádkou sbíraly houby a našly tu dívku —, ale El Capitan ji skoro neposlouchal. Pokaždé, když zpomalila, dloubl ji puškou do zad. Jak dlouho bude trvat, než ti robotičtí pavouci dorazí do města? Nohy měli malé, ale rychlé.

El Capitan s Margit rychle procházeli uličkami mezi tmavými chatrčemi postavenými z navršených kamenů, překližky a celtoviny. Město bylo jako vždy cítit rozkladem — pronikavý smrad smrti, chorobně sladký pach hnijících těl, maso prskající na rožních.

Když procházeli kolem Sutinovišť, počítal El Capitan ze zvyku chuchvalce kouře. Každý tenký pramínek zvedající se mezi kamením představoval dutinu plnou prašivců nebo potvorů, kteří požírali přeživší, jež se jim podařilo stáhnout pod zem. El Capitan ztratil v Sutinovištích spousty vojáků.

Neustále se rozhlížel po příslušnících Speciálních jednotek, kteří pravidelně pročesávali město. Nikoho ale nezahlédl a to ho zneklidňovalo. Že by se stáhli, protože věděli, že přicházejí ti pavouci?

Margit ho dovedla ke kanálu, který střežili blíženci — dva muži se srostlými trupy a žena, jež se půlkou těla nalepila jednomu z mužů na záda. Vůbec se nemuseli znát, Exploze je možná spojily dohromady, když stáli někde na autobusové zastávce nebo ve frontě v bance. Aspoň že El Capitan splynul s někým, koho zná. S rodinou.

Jeden z blíženců držel řetěz a druhý kámen. Žena za jejich zády se mračila zpod tmavé kapuce. Když uviděli pušku a uniformu, maličko ucouvli.

„Chce ji vidět na vlastní oči,“ vysvětlila Margit.

Blíženci přikývli a ustoupili stranou.

Kanál se na jednom konci zřítil, ale jinak vypadal solidně. El Capitan a Margit byli oba příliš vysocí, a tak se museli přikrčit, aby mohli vstoupit dovnitř. Kráčeli shrbení. Helmud se zády otíral o strop kanálu. Začal pofňukávat.

„Přestaň kňourat,“ okřikl ho El Capitan.

„Kňourat,“ odpověděl Helmud.

A pak El Capitan uviděl podomácku vyrobenou lampu a pár lidí, kteří dřepěli kolem ní. Zastavil se a řekl Margit: „Chci si s ní promluvit o samotě. Ať ostatní vypadnou.“

„Je příliš cenná,“ namítla.

„Smůla.“

„Můžou dvě z nás zůstat s tebou? My, co jsme ji našly? Budeme zticha.“

El Capitan se rozhlédl po obličejích posetých stíny. „Fajn, ale všecky ostatní vyžeň ven.“

„Ostatní ven,“ prohlásil pyšně Helmud, jako by byl lepší než oni, protože sám může zůstat. Kam by také chodil?

Margit se přiblížila ke skupince. Chvíli se s ní přeli, ale nakonec se zvedli, rychle se protáhli kolem El Capitana a vyběhli ven.

Kromě Margit zůstaly na zemi sedět jen dvě postavy — jedna o něco větší než druhá. Slepá sběračka a ta dívka.

Když k nim El Capitan přistoupil, Margit řekla: „Tenhle muž by si s tebou rád promluvil. Chce poznat pravdu.“

El Capitan si přehodil pušku za Helmudova záda a klekl si. Takhle blíže u lampy si mohl prohlédnout oči slepé sběračky — i ji připravily o zrak Exploze. Zůstala po nich spousta dalších slepých lidí. Zákal nebyl mléčný jako u El Capitanovy babičky v době Předtím. Ne, tyhle oči jako by zářily, byly spíš kočičí než lidské.

„Tahle dívka je svatá,“ prohlásila slepá žena. „Střežili ji andělé, dokud jsme ji nenašly, a pak nám ji předali do opatrování.“ Natáhla ruku a dotkla se dívčiny bledé tváře.

Dívka se zajíkla a vzápětí se rozplakala.

„Její hlas…“ pokračovala slepá sběračka, „není stejný jako náš. Má ho teď Čistý. Vůbec ne ochraptělý. Je jako zvonkohra!“

„To proto, že ji předělali nanovo!“ prohlásila Margit. „Je to dívka s Novým poselstvím, která nás všechny zachrání!“

„Třeba bych mohl pomoct,“ řekl El Capitan dívce. „Aspoň doufám.“

Dívka k němu zvedla hlavu a stáhla si vlasy z obličeje, který byl bledý a barvou připomínal mléko.

„Tak ty říkáš, že z tebe udělali Čistou?“ zeptal se El Capitan.

„Čistou?“ připojil se Helmud a nahnul se, aby si ji mohl pořádně prohlédnout.

„Vykasej jí rukávy,“ pobídla ho Margit. „Přesvědč se na vlastní oči, pokud je to nutné, abys uvěřil.“

„Já to nepotřebuju,“ prohlásila hrdě slepá sběračka.

El Capitan se na dívku zadíval a pak ji uchopil za zápěstí. Nezdálo se, že by měla strach. Vlastně to vypadalo, že jí to dělá radost. Vytáhl jeden rukáv a ukázala se kůže bez jediné poskvrnky. Pochybovačně dívce vykasal i druhý rukáv. Tahle ruka byla stejně dokonalá. „Nenarodila se v Dómu? Není Čistá?“

„Byla zmrzačená a žila mezi tuláky. Pár sirotků ji poznalo,“ ujistila ho Margit.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se El Capitan dívky.

Ani se nepohnula, neřekla jediné slovo.

„Jmenuje se Wilda,“ odpověděla za ni Margit. „Říkali to sirotci a ona to odkývala.“

„Pověz mu Nové poselství,“ pobídla ji slepá sběračka, natáhla ruku a pohladila dívku po lesklých vlasech. „Pověz mu to.“

Dívka propletla prsty, přitáhla si je k bradě a stáhla se do sebe.

„Chceš mi něco říct?“ zeptal se El Capitan.

A pak se nad El Capitanovým ramenem vynořila Helmudova ruka. Držel v ní lodičku vyřezanou ze dřeva. Sakra, pomyslel si El Capitan, tohle vyrobil Helmud? Byla to tak jemná a krásná práce, že se chvíli ani nezmohl na slovo. Oči se mu zalily slzami, až musel pevně stisknout víčka.

Lodička byla dárek. El Capitan oči zase otevřel a sledoval, jak jej dívka přijala a sevřela v rukou. „Říct,“ požádal ji Helmud. „Říct.“

Pressia

Kadet

„Zeptal ses skříněk na něco osobního?“ zajímala se Pressia. „Víš, třeba o svých rodičích?“ Jedli tuhé maso z plechovky na uklizeném konci kovového stolu.

Přikývl. „Jo, zeptal.“

Fignan dřepěl na podlaze vedle radiátoru, ze kterého se občas zvedaly slabé obláčky horké páry, ruce a nohy měl stažené. Světýlka mu jen matně poblikávala. Přistoupila k němu a klekla si. „On se rád drží v teple?“

„Myslím, že ve skutečnosti doplňuje energii. Jako by ho to přitahovalo k zásuvkám, k lampě, kterou používám na čtení, k radiátoru, když začne hučet. Nevím, jak z nich tu energii získává, ale vysvětluje to, jak přežívá.“

„A ostatní?“

„Pokaždé, když je vypustím z boxu, dělají totéž.“

Sotva zmínil box, vzpomněla si Pressia na zmrzačeného mrtvého chlapce s řídítky v žebrech. Nedokázala vytěsnit z hlavy obraz jeho těla nataženého na kovové desce. Před očima viděla všechny mrtvé za posledních pár měsíců. Zachvěla se. „Pořád myslíš na rodiče?“

„Teď víc než kdy dřív.“

„Proč?“

„Můžu se jim takhle přiblížit. Ingership říkal, že Willux moje rodiče znal. Pořád jsou propojení s tímhle světem — svou snahou zastavit Willuxe a skrze mě. Je to jako s tvou mámou, ne? Pořád je tady. Labuť, Sedmička. Všechno je to dost zamotané, ale něco to znamená.“

„Nejspíš jo.“

„Nejsem jako El Capitan. Chce Dóm svrhnout. A Partridge, ten se chce dostat zpátky k otci. Já si přeju jenom to, aby všichni poznali pravdu.“

„Mrzí mě, co jsem předtím říkala. Vím, že tví rodiče kvůli pravdě riskovali všechno. Chci znát rozdíl mezi tím, co je skutečné a co je vymyšlené, ale co nám podsouvají jako pravdu.“ Ale stejně jako Bradwell to neviděla. On chtěl znát pravdu o tomhle světě. Ona si přála znát jenom pravdu o sobě v tomhle světě. Ta touha jí připadala hrozně sobecká — malá a nicotná. Emi Brigid Imanakaová. Jsou to jen tři slova. A Pressia Belzeová je výmysl.

„Fajn,“ prohlásil, ale když se po něm ohlédla, díval se na ni divným způsobem. Byla si prakticky jistá, že jí úplně nevěří. Možná věděl, po čem skutečně toužila. „Tak do toho. Zeptej se Fignana na svoji mámu a tátu.“

Zlehka přejela rukou po skříňce. „Myslíš, že bych měla?“

„Jenom jestli chceš.“

„Bojím se, že by mi mohl lhát.“ Odtáhla ruku. „Chci si na ně vzpomenout sama, ale myslím, že to nejde. Proč si nepamatuju na Exploze? Nebo aspoň na něco, v podstatě cokoli z doby Předtím?“

„Ty by sis to opravdu přála?“

„Potřebuju to,“ odpověděla. „Musím se napřed prohrabat tímhle, pokud mám někdy proniknout do doby Předtím. Připadá mi to jako zamčené dveře na půdu. Pokud je otevřu, najdu věci z Explozí, které moje mysl vytěsnila, a někde v temných zákoutích půdy možná i vzpomínky na maminku a tatínka.“

„Já vím, zrovna nedávno jsem na to myslel. Dřív jsi musela mluvit plynně japonsky,“ řekl Bradwell. „Žila jsi v Japonsku, vychovával tě tvůj táta s tetou. Japonštinu máš někde v sobě, i když pěkně hluboko.“

„Nejspíš máš pravdu, je ve mně zamčená jako všechno ostatní.“

„Možná to spolu souvisí — chybí ti jazyk, kterým bys popsala, co se stalo. Nedokázala bys to všechno zpracovat.“

„Znala jsem slova písničky o dívce s povlávajícími šaty na verandě, kterou mi zpívala maminka.“

„To je bezpečná vzpomínka,“ poznamenal Bradwell.

„Chceš mi naznačit, že nemám žaludek na to, abych si pamatovala hnusné věci?“

„Jenom jsem chtěl říct, že —“ Někdo zabušil na dveře. Fignan se rozsvítil a jeho motorek se vrčivě probral k životu.

„Bradwelle!“ zavolal mužský hlas.

Bradwell přistoupil ke dveřím. „Kdo je tam?“

„Máme zprávy od El Capitana. Je to důležitý.“

Bradwell zvedl závoru a vyšel do chodby.

Podle pronikavého tónu hlasů Pressia poznala, že je vzkaz naléhavý. Něco se pokazilo. Sevřel se jí žaludek. Zadívala se na řádku světýlek seřazených jako očka na Fignanově trupu. Plave sedm labutí, projelo Pressii hlavou, neměla však nejmenší ponětí, odkud se ta slova vzala. Fignan na ni hleděl jako pejsek, který umí jen jediný kousek.

Svezla se na kolena, sehnula se až k zemi a zašeptala: „Pověděl bys mi o mých rodičích, kdybych se tě zeptala?“ Sotva to vyslovila, napadlo ji, jestli se ve skutečnosti náhodou nebojí dozvědět se o rodičích pravdu. Nescházeli by jí pak ještě víc? Nenarazila by na nějakou informaci, kterou vědět nechtěla? Je konec konců nemanželské dítě, tajemství.

Fignan se zvedl. Jedna jeho paže vystřelila ven z těla, popadla chomáček jejích vlasů a vytrhla jí je z hlavy.

„Jauvajs!“ vykřikla. Stoupla si a promnula si bolavé místo. „Za co to sakra bylo?“ Vlasy rychle zmizely, motorek uvnitř skříňky je navinul jako nitku. Poplašeně před Fignanem ucouvla, narazila na kovový stůl a překotila zvonek. Skutálel se ze stolu a bouchl o podlahu.

Zvedla ho a už se ho chystala vrátit zpátky, když tu jí padl pohled na novinový výstřižek. Teď už si mohla přečíst celý titulek: utopení zahraničního kadeta prohlášeno za nehodu. Chlapcovo jméno stálo pod jeho fotografií — kadet ivan novikov. Pressia zvedla výstřižek, ve kterém se vysvětlovalo, že šlo o výcvikovou operaci mezinárodního charakteru. Shromáždili při ní Nejlepší a nejbystřejší z řady zemí v diplomatické snaze o otevřenou konfrontaci různých kultur. Jak už Pressia věděla, organizace Nejlepších a nejbystřejších vyhledávala skutečnou elitu dětí z celého světa, což taky vysvětlovalo, proč pozvali i jejího japonského otce. Ivan Novikov pocházel z Ukrajiny. Chlapcova tvář jí připadala utrápená, možná to ale bylo dáno jen tím, že už je dávno mrtvý. Byl hezký a tvářil se vážně. Pod výstřižkem se skrýval ještě další. Titulek zněl: kadet vyznamenán stříbrnou hvězdou za hrdinství. Opět jej doprovázela fotografie kadeta, ale tuhle tvář poznávala — i když byl mladší a jeho oči vypadaly temnější a živější. kadet ellery willux. Přečetla si článek. Devatenáctiletý Willux se pokusil kadeta Novikova při nehodě, k níž došlo během výcviku, zachránit. „Je to pro nás velká rána,“ uvedl důstojník Decker. „Ten chlapec [Novikov] byl předtím nějakou dobu nemocný, teď už se ale zotavoval. Tohle bylo letos poprvé, kdy šel plavat.“ Proběhl pohřeb a později téhož dne i slavnostní předání medaile. Prolétla očima zbytek textu a padl jí pohled na jeden citát. „Je to smutný den, ale hrdinství je třeba ocenit,“ řekl kadet Walrond.

Walrond — ten Arthur Walrond, rodinný přítel, který přemluvil Bradwellovy rodiče, aby mu pořídili psa — psa jménem Art Walrond? Patřil také mezi Nejlepší a nejbystřejší? Bylo snad právě tohle výcvikové zařízení místem, kde se seznámili Willux, její maminka a tatínek? Bylo to předtím nebo potom, co spolu vytvořili Sedmičku? Proč se před ní Bradwell o ničem z toho nezmínil?

Vrátila oba články přesně na místo, odkud je vzala, a navrch položila zvonek. Fignan s bzučícím motorkem dojel až k ní. Ucouvla. Zastavil se a rozpustile zablikal světýlky. Potom zahvízdal. Znělo to skoro smutně. Že by se omlouval?

Naklonila hlavu na stranu a nadzvedla obočí. „Co od nás chceš?“ zeptala se.

Černá skříňka nepronesla jediné slovo. Možná nebyla naprogramovaná něco chtít. Pressia by ráda věděla, zda chápe, co je to touha nebo strach.

Mezitím se vrátil Bradwell do místnosti a zeptal se: „Povídáš si se skříňkou? Není to špatný společník, co?“

Připadala si hloupě. „Co ti vzkazoval El Capitan?“

„Mám se s ním sejít u Sutinovišť. Je tam nějaká holka. Divnej případ. A pavouci. Vykládal něco o pavoucích.“

„A mě tam nechce?“

„Je to tam hodně nebezpečný.“

„Jdu s tebou. Chci pomoct.“

„Kapitán by mě zabil, kdybych tě vzal s sebou.“

„Pečuješ o mě pro moje vlastní bezpečí, nebo jsem tu jako vězeň?“

„Na tohle znáš odpověď sama. Kapitán jenom nechce —“

„Pokud si připadám jako vězeň, tak jím jsem.“

Bradwell vrazil ruce do kapes a povzdychl si.

„Nejsem žádná křehotinka.“ Ale nebyla si jistá, zda je to pravda. Nemá náhodou někde ve svém nitru trhlinu — stiskla kohoutek, její maminka zemřela —, která už se nikdy pořádně nezahojí?

Zadíval se na ni. „Ještě je moc brzo.“

„Na něco jsi zapomněl.“ Tenhle hlas poznávala — tichý, ale sebejistý.

„Na co?“

„O sobě rozhoduju sama a ty mi do toho nemáš co mluvit.“

Lyda

Vagon metra

Jako dítě Lyda metrem nikdy nejela. Podzemím se proháněly pochybné živly — revolucionáři, nakažení a chudí, které Bůh nemiloval dost na to, aby je požehnal bohatstvím. Filmy Rudé vlny spravedlnosti ukazovaly, jak pochybné živly vyhánějí z jejich skrýší v tunelech metra. Její otec měl tyhle filmy rád a taky videohry, které se objevily spolu s nimi.

Nikdy by ale nečekala, že může vagon podzemní dráhy vypadat takhle. Podlaha byla nakloněná a posetá skleněnými střepy a kusy trosek. Popraskaná okna vytvářela pavučinkové vzory. Zbytek vozu zůstal nedotčený — oranžová plastová sedadla, stříbrné tyče, mapy podzemní dráhy a reklamy pod roztříštěným plexisklem. Lucerna to všechno zalévala proměnlivými stíny, jako by zpoza sedadel vyskakovali duchové.

„Takže tohle bude na nějakou dobu náš domov,“ prohodila Lyda. „Na jak dlouho?“

Hestra se pokoušela upevnit vánoční světelný řetěz, který matky rozvěsily a napojily na malou baterii. Žárovičky poblikávaly. „Těžko říct. Možná dny, možná týdny. Dokud tu bude bezpečno.“

Partridge a Lyda byli u sebe tak blízko, až se dotýkali lokty. Lyda se ohlédla po matce Hestře, zda se na ně nedívá. Nedívala se.

„Co budeme jíst?“ zeptala se Lyda.

„Přinesla jsem proviant na pár dní. Potom někdo dorazí s dalším.“

Lyda měla strach si s Partridgem povídat. Chtěl by, aby se společně vrátili do Dómu, aby vymysleli nějaký plán? Táhne ho to zpátky — takhle o Dómu uvažovala ona, jako o něčem, co nechala za zády, o minulosti, o jiném světě. Jak by se mohla vrátit zpátky? Jenomže Partridge ji přitahoval. Přisunula se k němu blíž a zvedla lucernu k reklamě na zářivou řadu čisticích prostředků — nablýskejte si svůj domov, jak se patří! — a citronovou minerálku s usměvavými bublinkami. Plakát vedle ukazoval smutnou mladou ženu upřeně hledící z okna. potřebujete pomoc? Uvádělo se tam telefonní číslo. „Myslíš, že je v depresi? Že uvažuje o sebevraždě?“

„Nebo je třeba těhotná a nemá manžela,“ navrhl šeptem Partridge. Při těch slovech se Lyda začervenala. Není přece možné být těhotná a bez manžela. Nebo ano? „Možná to těm operátorům na pohotovostní lince bylo fuk. Měli jednu odpověď na všechno.“

„Psychiatrii,“ zašeptala Lyda. „Co si vůbec myslíš o Illii? Vyprávěla mi takový příběh o muži, ženě a semínku pravdy. Znělo to jako výplod fantazie, ale nebylo. Jsem si jistá…“ Zarazila se v půlce věty. Partridge jí pátral očima po obličeji. „Co je?“ zeptala se.

„Bože. Jak dlouho nás tady chtějí držet zavřené?“ odvětil šeptem. „Nezvládnu to — když jsi tady ty.“

Ta poznámka ji zabolela. „Co tím myslíš?“

„Být tak blízko,“ řekl, „a nesmět tě políbit?“

Žaludek jí poskočil. Zakryla si rukama obličej a pak zašeptala: „Cítím to stejně.“ Celý život byli pod dohledem, přepočítávali je jako ovce, stavěli do řady, nutili ke skupinovému čtení, jednotnému obracení stránek — v době Předtím i později v Dómu. Proto to působilo krutě, že když se ocitli tady, kde je všechno nespoutané a neprozkoumané, místo aby mohli žít bez omezení, už zase je hlídají.

Přiložila ruku na plexisklo a on taky. Její malíček se dotýkal jeho zraněného prstu — důkazu necivilizovanosti matek. I když jí bylo líto, že ho o malíček připravily, jejich barbarství se jí líbilo. Milovala tíhu kopí v dlani, líbilo se jí vší silou jím hodit i těžké žuchnutí, když kopí zasáhlo cíl. Po dětství plném potlačovaných emocí, přemáhání vzteku, popírání strachu, rozpaků z lásky jí to barbarství připadalo poctivé.

„Držte se laskavě na metr od sebe,“ napomenula je matka Hestra. „Na metr!“ Partridge zvedl ruce nad hlavu, jako by říkal: Jasně, žádný kontakt. Slibuju! Oba od sebe poodstoupili.

Matka Hestra Lydě vysvětlovala, že kdyby s Partridgem zůstali o samotě, určitě by ji „nežádoucím způsobem obtěžoval“, a možná by jí dokonce „ublížil“. Lyda by matce Hestře nejradši řekla, že se plete. Vždycky měla Partridge radši než on ji. Nesmírně ráda by s ním zůstala o samotě, líbala ho na rty, přejížděla mu rukama po kůži a nechala ho, aby on přejížděl rukama po její. Věděla, že tohle dělají manželské páry, když jsou spolu o samotě — nebo o tom aspoň slyšela mluvit. Většinu z toho před dívkami ve škole tajili. Jedině šťastné srdce je zdravé srdce — takhle si tam představovali zdravovědu, tohle byla jejich odpověď na všechny tělesné problémy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Splynutí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.