.

© Laura Hillenbrandová, 2010

Translation © Jaroslava Novotná, 2011

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2011, 2015

ISBN epub 978-80-7462-794-1

.

Všem zraněným a ztraceným

.

Co ti utkvělo v paměti nejdéle a nejhlouběji z divných panik,

Tvrdých srážek nebo strašných obléhání, co ti tkví v paměti nejhlouběji?

Walt Whitman, „Ranhojič“ (Překlad Jiří Kolář)

Předmluva

Všude kolem sebe viděl jenom vodu, nic než vodu.

Bylo 23. června 1943. Na vlnách uprostřed nekonečného Tichého oceánu se houpal malý gumový člun a moře ho unášelo na západ. Ve člunu ležel natažený napříč bombometčík amerického letectva a olympijský běžec Louie Zamperini. Spolu s ním byl ve člunu četař, střelec z jejich letounu, a ve druhém člunu, který byl připoután k prvnímu, ležel další člen osádky s hrozivou ránou na čele. Jejich těla byla vyhublá na kost, spálená sluncem a žlutá od barvy, která se uvolňovala z rozkládajícího se člunu. Kolem líně kroužili žraloci, otírali se hřbety o dna člunů a čekali.

Ve člunech strávili už dvacet sedm dní. Ve vleku rovníkového proudu urazili nejméně tisíc mil a čluny je zanesly hluboko do vod kontrolovaných Japonci. Gumový povrch už začínal být houbovitý a byl z něho cítit nasládlý pach spáleniny. Trosečníci měli těla plná mokvavých boláků od slané vody, a rty jim tak natekly, že se dotýkaly chřípí a brady. Celé dny trávili tím, že upírali oči k obloze, zpívali „White Christmas“ a blábolili o jídle. Nikdo na ně nikde nečekal. Byli sami a kolem jen čtyřiašedesát milionů čtverečních mil oceánu.

Ještě před měsícem patřil šestadvacetiletý Zamperini k nejlepším běžcům světa. Mnozí mu prorokovali, že brzy zaběhne míli pod čtyři minuty a zdolá tak jednu velikou hranici ve sportu. V této chvíli tělo někdejšího olympionika nevážilo víc než padesát kilo a slavné nohy ho už neunesly. A jeho rodina tam někde daleko ho téměř jistě pokládala za mrtvého.

Ráno sedmadvacátého dne uslyšeli v dálce vrčení. Tenhle zvuk pozná každý letec: vrtule. Jejich zraky zachytily na obloze nepatrný záblesk, ano, bylo to letadlo, vysoko nad jejich hlavami. Zamperini vystřelil dvě signální rakety a rozhodil do vody značkovací barvivo: kolem člunů se rychle šířil jasně oranžový kruh. Letadlo pokračovalo v letu a pomalu zmizelo z dohledu. Muži zmalomyslněli. Pak se vrčení ozvalo znovu a letoun se vracel. Osádka je uviděla!

Trosečníci křičeli a mávali vyzáblými zažloutlými pažemi, hlasy zesláblé žízní. Letadlo sestoupilo k hladině a proletělo nad čluny. Zamperini viděl siluety letců rýsující se na pozadí blankytné modři.

Pak se ozval ohlušující rachot. Voda jako by se náhle vařila a čluny se rozhoupaly. Kulomety. Tohle nebyl americký záchranný letoun. Byl to japonský bombardér.

Muži se vrhli do moře, zavěsili se pod čluny a zděšeně se krčili před kulkami, které prorážely gumu a projížděly vodou jako stříbřité čáry těsně kolem jejich tváří. Zuřivá palba pokračovala, pak uslyšeli ještě několik štěkavých ran a bombardér se vzdaloval. Muži se vydrápali zpátky do člunu, dosud z větší části naplněného vzduchem. Letoun se naklonil, opsal oblouk a pomalu mířil k nim. Když sestoupil dolů, Zamperini viděl ústí kulometů mířících přímo na ně.

Ohlédl se na ostatní členy osádky. Byli příliš slabí, nedokázali už vlézt zpátky do vody. Zůstali ležet na dně člunu, rukama si zakrývali hlavu. Zamperini se svezl přes okraj člunu sám.

Někde tam dole čekali žraloci. Pružně mrskli těly a zamířili nahoru, k člověku pod člunem.

PRVNÍ ČÁST

Louis Zamperini

Foto John Brodkin.

Kapitola první

Nezkrotný

Před úsvitem 26. srpna 1929, v pokojíku domu v kalifornském městečku Torrance, se na posteli posadil dvanáctiletý chlapec a poslouchal. Zvenku bylo slyšet nějaký zvuk a ten zvuk stále sílil. Dunivý, hluboký hřmot, který dával tušit něco nesmírně velikého, obrovský kolos rozrážející vzduch. Přicházelo to odkudsi shora, přímo nad domem. Chlapec spustil nohy z postele, rychle seběhl po schodech dolů, rozrazil dveře a vyběhl na dvůr do trávy. Cítil, jak ten zvuk, přízračně znějící v nepřirozené tmě, všechno rozechvívá. Zůstal stát na trávníku vedle staršího bratra a s hlavou zvrácenou očarovaně hleděl vzhůru.

Nebe zmizelo. Nějaká věc, ze které viděl jen siluetu, zabírala ohromnou výseč prostoru. Visela ve vzduchu nad jejich domem, dvaapůlkrát delší než fotbalové hřiště a vysoká jako město. Hvězdy pohasínaly.

Ta věc, kterou chlapec viděl, byla německá řiditelná vzducholoď Graf Zeppelin. S délkou téměř 244 metrů a výškou 33 metrů to byl největší létající stroj, jaký kdy člověk vyrobil. Stroj, který pasažérům skýtal pohodlí překonávající nejluxusnější letadla, který bez námahy dokázal urazit obrovské vzdálenosti a nad jehož rozměry se člověku tajil dech, byl v roce 1929 skutečným divem světa.

Vzducholodi zbývaly tři dni k završení senzačního úspěchu aeronautiky – obletu zeměkoule. Pouť Zeppelinu začala 7. srpna, když se s táhlým výdechem vymanil z lan poutajících ho k zemi v Lakehurstu ve státě New Jersey a směřoval k Manhattanu. Vzducholoď proletěla nad hotelem Waldorf-Astoria čekajícím na demolici, aby uvolnil místo mrakodrapu bezprecedentních rozměrů, Empire State Building. Na stadionu Yankee v Bronxu právě vyběhli na hřiště hráči v nových dresech: Lou Gehring měl čtyřku, Babe Ruth, kterého čekal jeho pětistý homerun, oblékl dres číslo 3. Na Wall Street stoupaly ceny akcií do rekordních výšek.

Zeppelin pomalu proplul kolem sochy Svobody a zamířil k severu nad Atlantik. Následovala další přistání: Francie, Švýcarsko, Německo. Vzducholoď přelétla nad Norimberkem, kde druhořadý politik Adolf Hitler, jehož nacistická strana byla ve volbách v roce 1928 poražena na hlavu, právě přednesl proslov volající po selektivní infanticidě. Pak letěla na východ od Frankfurtu, kde židovská žena jménem Edit Franková konejšila svou právě narozenou holčičku Anne. Zeppelin pokračoval na severovýchod napříč Ruskem. Sibiřští vesničané, žijící v takové izolaci, že nikdy neviděli vlak, padali při pohledu na vzducholoď na kolena.

Devatenáctého srpna skoro čtyři miliony Japonců zamávaly kapesníky a volaly „banzai!“ a Zeppelin obkroužil Tokio a snesl se na přistávací plochu. O čtyři dny později vzducholoď za tónů německé a japonské hymny vplula do náruče tajfunu, který ji vrhl přes Tichý oceán a hnal ji úžasnou rychlostí k Americe. Pasažéři hledící z oken viděli jen stín lodi běžící po mracích, „jako by s námi plul obrovský žralok“. Když se mraky rozestoupily, cestující zahlédli ohromné tvory převracející se na mořské hladině jako nějaká monstra.

Dvacátého pátého srpna Zeppelin dorazil do San Franciska. Po nadšeném uvítání na kalifornském pobřeží odletěl do zapadajícího slunce a pak plul tmou a tichem, až minula půlnoc. Zvolna jako vanoucí vítr se vznášel nad Torrance, kde jediné diváky představovala hrstka rozespalců, mezi nimi i kluk v pyžamu za domem v ulici Gramercy Avenue.

Stál jako uhranutý, bosé nohy v trávě. Bylo to, jak později líčil, „strašně krásné“. Přímo cítil, jak burácivý zvuk motorů proráží vzduch, ale nedohlédl na stříbřitý povrch, neviděl oblá žebra ani stabilizační křídla na zádi. Viděl jen, jak něco černého, obrovský geometrický útvar, pohlcuje prostor. Nešlo o to, co bylo přítomné, ale co bylo nepřítomné, oceán temné hmoty, který jako by pohlcoval sám sebe.

Ten chlapec se jmenoval Louis Sylvie Zamperini. Na svět přišel 26. ledna roku 1917 jako syn italských přistěhovalců v Oleanu ve státě New York, a když se narodil, byl to pětikilový pořízek s chumáčem černých vlasů drsných jako dráty. Otec Anthony pracoval už od čtrnácti, nejprve jako horník a boxer a pak jako stavební dělník. Maminka Louise byla rozkošná kráska a vdávala se v šestnácti – bylo jí osmnáct, když se narodil Louie. Doma se mluvilo jen italsky a Louise a Anthony svému chlapečkovi láskyplně říkali Toots.

Od chvíle, kdy uměl chodit, nesnesl Louie žádné omezování. Jeho sourozenci si ho budou pamatovat jako neposedu, který musel věčně něco přeskakovat. Marně se ho Louisa snažila udržet na místě – jen co se otočila, byl ten tam. Pokud toho neposedu nesvírala pevně v rukou, většinou neměla tušení, kde je.

V roce 1919, když leželi s bratrem Petem v posteli se zápalem plic, vylezl dvouletý Louie z okna pokojíku, sešplhal z prvního patra dolů a nahý si to štrádoval ulicí před zraky udivených chodců, než ho dostihl policista. Brzy poté se Louise a Anthony rozhodli na radu lékaře přestěhovat do Kalifornie, kde bylo teplejší počasí, příznivější pro zdraví děti. Jen co vlak vyjel z hlavního nádraží Grand Central, Louie se matce vysmekl, rozběhl se přes celý vlak a vyskočil z posledního vagonu. Po chlapečkovi hned nastala sháňka a vlak začal pomalu couvat. Pak Pete, který stál vedle matky šílené strachem, uviděl brášku, jak se s naprostým klidem loudá po kolejích. Když se Louie ocitl zpátky v mámině náručí, usmál se: „Já věděl, že se vrátíš,“ prohlásil italsky.

V Kalifornii získal Anthony práci jako elektrikář u dráhy a zakoupil půl akru pole na kraji Torrance, městečka s asi 1800 obyvateli. Se ženou zhotovili z prken domek o jedné místnosti s malou kůlnou na dvorku. Voda tam netekla a střecha byla tak děravá, že si za deště museli stavět na postele kbelíky. Dveře se zavíraly jen na petlici a Louise sedávala před vchodem na bedně od jablek s válečkem na nudle v ruce, připravena přetáhnout každého darebáka, který by mohl dětem něco udělat.

Tady, a v domě na Gramercy, kde se usadili dalšího roku, Louise dokázala ubránit svůj dům před vetřelci, ale Louieho doma udržet nedokázala. Když jednou přebíhal rušnou silnici, jen tak tak ho nesrazilo auto. Jindy rozpustile poskakoval a probodl si něčím nohu a jednou musela Louise poprosit souseda, aby Lou-iemu přišil utržený palec. Jednoho dne přišel Louie domů celý od oleje, protože lezl na těžní věž a spadl do jímky s naftou. Div se neutopil. Louise musela svého syna hodně dlouho drhnout, než ho znovu poznala, a padl na to celý galon terpentýnu.

Louieho absolutní odpor k jakémukoliv omezování neskončil skákáním z vlaku. Od nejútlejšího dětství bojoval o každou píď své svobody. Každé pravidlo, všechno, co se příčilo jeho přání, pro něj bylo neodolatelnou výzvou k neposlušnosti. V pěti začal kouřit a cestou do školky sbíral špačky cigaret. Pít začal, když mu bylo osm: schoval se pod jídelní stůl a dopíjel tam sklenice s vínem. Pak se vypotácel na verandu a svalil se do růžového keře.

Překračování hranic pro něj představovalo nejlepší zábavu, byl nezkrotný. Jak rostl a přicházel k rozumu, už ho neuspokojovala jen obyčejná vítězství. A tak se v Torrance zrodil rebel.

Co bylo k snědku, to Louie ukradl. S klubkem drátu a šperháky v kapse se nenápadně loudal ulicemi, a leckterá hospodyně, která si jen na chvilku odskočila z kuchyně, s údivem zjistila, že jí zmizela večeře. Kdybyste se koukli oknem ven, možná byste zahlédli dlouhonohého kluka, jak prchá ulicí s celým dortem balancujícím na rukou. Za to, že ho jedna místní rodina vyškrtla ze seznamu hostů na slavnostní oběd, podplatil Louie jejich dánskou dogu kostí a vybílil jim lednici. Při jiné oslavě zase pláchl s celým soudkem piva. Jednou objevil, že chladicí pulty v Meinzerově pekařství stojí na dosah od zadního vchodu, šperhákem si otevřel zámek, nabral si koláče a jedl, dokud neměl dost, a zbytek si nechal jako případnou munici. Když ho předběhla konkurenční parta zlodějíčků, Louie na čas krádeží nechal, dokud provinilce nedopadli a majitelé pekařství nepřestali hlídat. Pak navedl kamarády, aby pekařství vykradli znovu.

Je naprosto příznačné, že většina Louieho historek z dětství končila větou: „…a pak jsem utíkal jak blázen.“ Nesčetněkrát byl pronásledován těmi, které okradl, a přinejmenším dva lidé mu hrozili zastřelením. Aby co nejvíce snížil riziko, že ho s lupem přistihnou policisté, kdyby na ně cestou náhodou narazil, vytvořil si po celém městě zásobovací stanoviště, například v nedalekém lesíku si vykopal jeskyni. Pete jednou objevil pod tribunou na hřišti torranské střední školy ukradený džbánek vína, který si tu Louie schoval. Hemžil se opilými mravenci.

U telefonního automatu v předsálí místního divadla Louie pomocí toaletního papíru zablokoval otvor pro vracení mincí. Pak sem pravidelně chodil, papír vytáhl a nabral si plné hrsti mincí, které tam mezitím uvázly. Majitel sběrných surovin nikdy nepřišel na to, že měděný odpad, se kterým sem tak často chodil ten italský kluk, byl předešlé noci ukraden z jeho vlastního skladu. Jednou se Louie porval u cirkusu, a když zjistil, že dospělí radši dají dětem po čtvrťáku za to, že se nebudou prát, uzavřel Louie se svým nepřítelem mír a příště už rvačky před lidmi jen hráli.

Když mu strojvůdce jednou nezastavil s motorákem, pomstil se tak, že polil koleje olejem. Jednou ho učitelka poslala do kouta za střílení flusačkou a Louie jí za to propíchal pneumatiky u auta. Když jistý skautský chlapec dosáhl státního rekordu v rozdělávání ohně třením dřívek, Louie se nenechal zahanbit a rekord překonal díky tomu, že troud namočil do benzinu s nastrouhanými hlavičkami ze sirek – způsobil tím malou explozi. Sousedovi ukradl trubičku z kávovaru, pak si na stromě vybudoval odstřelovačské hnízdo, nabral si plnou pusu pepře a střílel na místní děvčata, která tudy běhala.

Jeho nejlepší kousek se stal přímo legendou. Jednou pozdě večer se Louie vyšplhal na věž baptistického kostela, přivázal ke zvonu strunu z piána, tu pak natáhl ke stromu vedle kostela a vyburcoval policii, hasiče a všechny obyvatele městečka Torrance, kteří se seběhli, když zvon začal zdánlivě samovolně vyzvánět. Důvěřivější obyvatelé v tom viděli boží znamení.

Jen jednoho se Louie bál. Když už byl větší, přistál u městečka pilot a vzal Louieho do letadla, aby se proletěl. Čekali bychom, že takové neohrožené dítě bude v extázi, ale ta rychlost a výška ho vyděsily. Od toho dne nechtěl mít s letadly nic společného.

I když se toho navyváděl až až, nebyl Louie takový uličník. Už tehdy jevil známky muže, jakým bude v dospělosti. Sebejistého, duchapřítomného a neohroženého muže, který spoléhá na svůj důvtip a který se prakticky ničím nedá zastrašit. Až se dílem osudu ocitne ve válce, bude pro něj tento nezdolný optimismus příznačný.

Louie byl o dvacet měsíců mladší než jeho bratr, jenž byl vším, čím Louie nebyl. Pete Zamperini byl hezký, oblíbený, choval se vybraně, byl zdvořilý ke starším a shovívaný k mladším, k dívkám se choval mile, a byl nadán takovou schopností zdravého úsudku, že se na něj rodiče obraceli, když si s něčím nevěděli rady, i když byl ještě malý chlapec. Při večeři vždy nejprve galantně usadil ke stolu matku, chodil spát v sedm hodin a budík si dával pod polštář, aby při vstávání nevzbudil Louieho, s nímž sdílel postel.

Vstával v půl třetí ráno a tři hodiny roznášel noviny. Všechno, co vydělal, si ukládal v bance, která po vypuknutí krize spolkla každičkou ušetřenou penci. Měl velmi příjemný melodický hlas a galantní zvyk nosit v záložkách u kalhot špendlíky pro případ, že by se jeho partnerce při tanci utrhlo ramínko. Jednou dokonce zachránil před utopením nějaké děvče. Z Peteho vyzařovala mírná, ale nesporná autorita, a všichni, dokonce i dospělí, s ním ve všem souhlasili.

Louie Peteho zbožňoval, a Pete na něj a jejich mladší sestry Sylvii a Virginii pohlížel s otcovskou starostlivostí. A zatímco se Pete hřál na výsluní obdivu a lásky, Louie vždy stál v jeho stínu. Ještě po letech bude Sylvia vzpomínat, jak matka plačky vyčítala Louiemu, proč není jako Pete. Po pravdě Peteho skvělá pověst byla trochu mýtus, a to bylo ještě více pokořující. Louie se ve škole učil na čtyřky, zatímco Pete byl podle ředitele školy jasný jedničkář, přestože ve skutečnosti dosahoval jen o něco málo lepších výsledků. Oné noci, kdy se stal zázrak s kostelním zvonem, by dobře namířená baterka odhalila na stromě Peteho nohy houpající se hned vedle Louieho. A Louie nebyl vždycky jediným Zamperiniovic klukem, kterého viděli pádit ulicí s jídlem ještě nedávno patřícím sousedům. Nikoho však ani nenapadlo Peteho z čehokoliv podezírat. „Pete se nikdy nenechal chytit,“ říkala Sylvia. „Louie se dal chytit vždycky.“

Ostatním dětem Louie nestačil. Byl malý a neduživý a první léta v Torrance se po prodělaném zápalu plic tak zadýchával, že ho při školních závodech předběhla každá holka. Rysy jeho tváře, které později dosáhnou příjemného souladu, jako by rostly různou rychlostí, a Louieho obličej tak vypadal podivně, jako by k sobě jednotlivé části vůbec nepatřily. Uši mu trčely jako bambitky z pouzdra a nad nimi vlál tragický chundel černých vlasů, které ho přiváděly k nepříčetnosti. Louie na ně útočil Margiinou žehličkou, každou noc si na hlavu natahoval hedvábnou punčochu a pomádoval si vlasy takovou spoustou olivového oleje, že ho mouchy provázely celou cestu do školy. Nebylo to nic platné.

A pak ta jeho národnost. Na počátku dvacátých let byli Italové v Torrance v takovém opovržení, že když sem Zamperiniovi dorazili, sousedé sepsali petici a žádali městskou radu, aby rodinu vyhostila. Na základce mluvil Louie jen lámanou angličtinou a těžko mohl zakrýt svůj původ. Školku nějak přežil, a když se mu dělo nějaké příkoří, většinou utekl k mámě. Ovšem v první třídě už dokázal na jiné dítě zařvat „brutte bastarde!“, a to museli učitelé zasáhnout. Nechali ho propadnout, což jeho bídě a utrpení příliš nepomohlo.

Byl poznamenaný. Trapiči, přitahováni jeho odlišností, po něm házeli kamením, aby ho vyprovokovali k italským nadávkám, a pak se mu posmívali, strkali do něho a kopali ho. Zkoušel si získat jejich náklonnost svačinou, ale stejně ho zbili do krve. Mohl se spasit útěkem nebo se mohl rozbrečet a oni by toho nechali, ale obojí odmítal. „Mohli jste ho třeba umlátit,“ říkala Sylvia, „ale on nikdy nebrečel, ani neřekl au. Jen si dal ruce před obličej a držel.“

S nastupující pubertou se s Louiem stala náhlá změna. Celé hodiny zevloval na předměstí Torrance, a pokud se s někým trochu přátelil, pak leda s partičkou drsných hochů, jejichž vůdcem se stal. V té době přímo trpěl fobií z mikrobů a nesnesl, aby se někdo přiblížil k jeho jídlu. I když dokázal být milý, často se choval neurvale a svéhlavě. Tvářil se jako drsňák, ale ve skutečnosti jím zmítaly emoce. Zatímco se jeho vrstevníci bavili na mejdanu, on postával před dveřmi a nedokázal sebrat kuráž a vejít dovnitř.

Tolik ho štvalo, že se nedokáže ubránit, až se nakonec začal obraně učit. Otec mu ukázal, jak si vyrobit boxovací pytel, a zhotovil mu činku z trubky a dvou plechovek od kávy, které naplnil olovem. Když si příště na Louieho jeden rváč něco zkusil, Louie mrštně uhnul vlevo a pravačkou nabral kluka rovnou do rtů. Kluk se zlomeným zubem zařval a utekl. Cestou domů se Louie přímo vznášel, a ten pocit byl nezapomenutelný.

Postupně byl stále drsnější, prchlivější, otrlejší. Jednou vrazil herdu jedné dívce. Strčil do učitele. Házel po policistovi shnilými rajčaty. Děcka, která mu zkřížila cestu, skončila s rozbitou pusou. Ti, co ho předtím šikanovali, se ho naučili obcházet obloukem. Jednou se vracel domů a našel před barákem Peteho ještě s jiným klukem. Schylovalo se ke rvačce – kluci stáli proti sobě, pěsti před bradou, a čekali, až ten druhý podnikne výpad. „Louie už se nemohl dočkat,“ vzpomínal Pete. ,Vraž mu jednu, Pete! Vraž mu jednu, Pete!‘ křičel. Já jsem vyčkával, ale Louie se najednou otočil a praštil toho kluka přímo do břicha. A pak zdrhnul!“

Táta Zamperini byl s rozumem v koncích. Policisté u nich byli pečení vaření, snažili se Louiemu promluvit do duše. Otec se věčně musel omlouvat sousedům a platit způsobené škody, a peníze nebyly. Anthony svého syna zbožňoval a zároveň ho jeho lumpárny rozčilovaly, a tak nešetřil fackami. Jednou přistihl Louieho, jak se v noci souká oknem domů, a uštědřil mu pořádný kopanec, až Louie hodný kus odletěl. Louie snášel tresty mlčky, neuronil ani slzu. Pak spáchal stejný čin znovu, prostě jen aby ukázal, že může.

Louieho matka, které byl Louie hodně podobný, včetně živých modrých očí, byla trochu jiného ražení. Když ji něco opravdu rozzlobilo, nešla pro rázné slovo daleko. Jestliže jí řezník prodal špatné maso, vtrhla do řeznictví i s pánvičkou a pořádně mu vyčinila. Ale jinak byla samá legrace a ráda si z lidí tropila šprýmy. Jednou polila lepenkovou krabici cukrovou polevou a věnovala ji jako narozeninový dort sousedovi – ten se pak divil, že dort nejde rozkrojit. Jindy slíbila Petemu krabičku cukroví, když vypije ricinový olej – spokojeně sledovala, jak pije olej, a pak mu podala prázdnou krabičku. „Chtěl jsi přece krabičku, ne?“ řekla s úsměvem. Louieho neklidu dobře rozuměla. Jednou na Halloween se s Louiem a Petem vydala do města na koledu, převlečená za kluka. Na cestě se potkali s tlupou dětí, které ji považovaly za nějakého chuligána, vrhli se na ni a chtěli jí ukrást kalhoty. Drobná Louise Zamperiniová, matka čtyř dětí, se s nimi pustila do líté bitky a byla zatčena pro výtržnictví.

Louise věděla, že když Louieho potrestá, jen ho tím vyprovokuje k další neposlušnosti, a tak na to šla od lesa. Pozvala domů na domácí buchty Louieho spolužáky a z nich si pak vybrala informátora, chlapce jménem Hugh. Hughův mlsný jazyk byl pro Louieho pohromou; Louise najednou věděla o všem, co Louie vyváděl. Maminka má snad nějaké nadpřirozené schopnosti, divily se děti. Louie byl přesvědčen, že na něj donáší Sylvia. U večeře vedle ní odmítal sedět a zatrpkle jídával své jídlo sám u otevřených dvířek trouby. Jednou se tak rozzuřil, že ji honil kolem celého bloku. Poprvé a naposled Louieho předběhla, utekla před dům a schovala se v tátově kůlně. Louie ji vystrnadil tak, že tam škvírou hodil svého metrového hada. Sylvia se pak zamkla v jejich autě a nevylezla celé odpoledne. „Byla to otázka života a smrti,“ prohlásila o pětasedmdesát let později.

Ať se Louise snažila sebevíc, chlapce změnit nedokázala. Utíkal z domova, celé dny se potuloval po San Diegu a přespával pod silničními nadjezdy. Jednou zkoušel na louce jezdit na volovi, a když ho zvíře shodilo, spadl přímo na rozeklaný konec padlého stromu. Louie pak přikulhal domů s rozdrceným kolenem, které si ovázal kapesníkem. Ale ani dvacet sedm stehů ho nezkrotilo. Jednou uhodil nějaké dítě tak, až mu zlomil nos. Jiného kluka srazil k zemi a nacpal mu do pusy papírové ubrousky. Rodiče zakazovali dětem, aby se k němu přibližovaly. Jeden farmář, rozezlený Louieho krádežemi, nabil brokovnici hrubou solí a nasypal mu ji do zadku. Jednou zbil Louie kluka a nechal ho v bezvědomí ležet v příkopě, a pak se bál, že ho zabil. Vždycky, když Louise viděla na Louieho rukou krev, rozplakala se.

Když měl Louie nastoupit na střední, nevypadal už jako malý dareba, spíš jako nebezpečný mladý muž. Počítal, že jeho vzdělání skončí maturitou. Na vysokou nebyly peníze; Anthonyho výplata nestačila ani do konce týdne, a Louise musela improvizovat a vařit jídla z lilku, mléka, starého chleba, lesních hub a králíků, které Louie a Pete stříleli na poli. S nevalnými známkami a bez zjevného talentu pro cokoliv neměl Louie šanci na stipendium. Bylo nepravděpodobné, že najde nějakou práci. Udeřila krize a míra nezaměstnanosti dosahovala dvaceti pěti procent. Louie neměl žádné ambice. Když se ho ptali, čím by chtěl být, jeho odpověď zněla: „Kovbojem.“

V třicátých letech zachvátila Ameriku pseudovědecká nauka o eugenice, pavědě slibující zušlechtění lidské rasy vyřazením „nevhodných“ jedinců z lidského genofondu. Vedle „slabomyslných“, duševně chorých a zločinců byly považovány za nepřijatelné také ženy mající mimomanželský poměr (což se považovalo za duševní chorobu), sirotci, tělesně postižení, chudí, bezdomovci, epileptici, onanisté, slepí a hluší, alkoholici a dívky, jejichž genitálie přesahovaly určité rozměry. Někteří vyznavači eugeniky obhajovali eutanazii, a v psychiatrických léčebnách se eutanazie prováděla potichu ve velkém. Desítky lidí zemřely na „nedostatek péče“ nebo byli přímo zavražděni. V jedné psychiatrické léčebně v Illinois dostávali noví pacienti mléko od krav nakažených tuberkulózou ve víře, že zemřou pouze nežádoucí jedinci. Zemřeli čtyři pacienti z desíti. Oblíbeným nástrojem eugeniků byla nucená sterilizace, která se prováděla na nešťastnících, co padli do rukou státu, ať už se provinili nevhodným chováním nebo jen měli smůlu. V roce 1930, když bylo Louiemu dvanáct, bylo jen v Kalifornii, stižené šílenstvím eugeniky, sterilizováno snad 20 000 lidí.

Když bylo Louiemu něco přes dvanáct, došlo v Torrance k události, při níž si všichni uvědomili vážnost situace. Jednoho zdejšího chlapce, považovaného za slabomyslného, umístili do ústavu, kde se málem podrobil sterilizaci. Jen díky obrovskému úsilí za pomoci právníků a finanční podpory obyvatel Torrance tomu jeho rodiče zabránili. Louieho sourozenci pak hocha doučovali a ten to dotáhl na samé jedničky. Louie byl vždycky jen krůček od polepšovny nebo vězení a jako věčný průšvihář, propadající student a podezřelý „talián“ věděl, že přesně zapadá do škatulky těch, které by eugenici nejraději vymazali. Najednou mu došlo, co riskuje, a toto poznání jím hluboko otřáslo.

Osoba, kterou se Louie stal, nebylo jeho skutečné já, to věděl. Podnikl váhavé kroky, aby se podobal ostatním. Vydrhl podlahu v kuchyni, protože chtěl překvapit matku, ale ta myslela, že to udělal Pete. Když byl otec ve městě, Louie provedl generálku motoru rodinného sedanu Marmon Roosevelt Straight-8. Upekl sušenky a rozdal je, a když ho matka vyhnala z kuchyně, protože jí tam nadělal nepořádek, upekl je u sousedů. Všechno, co ukradl, rozdal. Byl „velkorysý“, jak říkal Pete. „Louie by se rozdal, ať už ty věci byly jeho nebo ne.“

Všechny pokusy, které učinil k nápravě, skončily špatně. A tak si vždycky někam zalezl do koutka, četl si romány Zaneho Graye a přál si být jedním z jeho hrdinů, mužem na koni, odpoutaným od světa. Chodil často do biografu a uchváceně sledoval westerny s Johnem Waynem, i když většinou ani nerozuměl zápletce.

Někdy si večer odvlekl postel na dvorek a přespával sám pod širým nebem. Jindy probděl na lůžku noc beze spánku pod obrázkem filmového kovboje Toma Mixe a jeho koně Tonyho, s pocitem zvířete lapeného v pasti, ze které se nedokáže osvobodit. Oknem pokojíku slýchával vlaky projíždějící za domem. Ležel vedle spícího bratra a poslouchal ten pomalý dunivý zvuk: nejprve slabý, pak sílil a opět se vzdaloval, a potom se ozval vysoký pronikavý hvizd, a vlak byl pryč. Z toho zvuku ho mrazilo v zádech. V zajetí podivné touhy si Louie přestavoval ve vlaku sám sebe, jak projíždí krajinou, která není vidět, a jak je stále menší a menší, až v dálce zmizí úplně.

Kapitola druhá

Běžet jako blázen

Cesta k nápravě Louieho Zamperiniho začala v roce 1931 a na jejím začátku byly klíče. Jednou, to mu bylo čtrnáct, se Louie ocitl v zámečnictví a zaslechl tuze zajímavou věc: když strčíte jakýkoliv klíč do jakéhokoliv zámku, je šance jedna k padesáti, že se klíč k zámku hodí. To Louieho inspirovalo: začal sbírat klíče a zkoušet zámky. Úspěch se dlouho nedostavoval, až jednou vyzkoušel klíč od jejich domu k zámku zadního východu tělocvičny torranské střední školy. A když pak začala basketbalová sezona, docházelo k nevysvětlitelnému nepoměru mezi počtem prodaných lístků po deseti centech a mnohem větším počtem diváků na tribunách. Koncem roku 1931 na to někdo přišel a Louie byl pozván již kdoví pokolikáté na kobereček k řediteli. V Kalifornii žáci narození v zimě začínali nový ročník v lednu, takže Louie právě nastupoval do deváté třídy. Ředitel ho potrestal: zakázal mu účast na sportovních a společenských aktivitách. Louie se ovšem nikdy ničeho neúčastnil, a tak mu to bylo úplně jedno.

Když se o tom dozvěděl Pete, nehodlal to nechat jen tak být. Vydal se přímo do ředitelny a přivlekl s sebou i matku, aby jeho vystoupení dodala váhu, přestože moc neuměla anglicky. Řediteli pak vyložil, že Louie velice touží po pozornosti, ale ještě nikdy se mu jí nedostalo ve formě chvály, a proto ji vyhledává v podobě trestu. Ale kdyby někdo uznal, že Louie něco dělá správně, úplně mu to změní život. A tak Pete poprosil ředitele, aby dovolil Louiemu účastnit se sportovních utkání. Řediteli se moc nechtělo. Pete se ho zeptal, jestli by dokázal žít s myšlenkou, že bude mít Louieho na svědomí. Od šestnáctiletého kluka to byla docela drzost, ale Pete si takovouhle poznámku jako jeden z mála mladíků v Torrance mohl dovolit a jeho slova měla váhu. A tak se Louie směl na rok 1932 zapsat do atletiky.

Pete měl s Louiem veliké plány. Sám se na konci školního roku 1931–1932, který byl jeho posledním rokem na střední, mohl pyšnit deseti nášivkami pro nejlepší sportovce, z nichž tři získal v košíkové a tři v baseballu. Ale jeho devízou byl běh, neboť vyrovnal školní rekord na půl míle a zaběhl nový rekord na jednu míli v čase 5:06, za což si vysloužil hned čtyři „varsity letters“. V Louiem, jehož vždycky spasil rychlý útěk, viděl Pete stejný, jen skrytý talent.

Jak se ovšem ukázalo, nebyl to Pete, kdo dostal Louieho poprvé na běžeckou dráhu. Byla to Louieho slabost pro dívky. V únoru začala děvčata z deváté třídy plánovat školní turnaj, a ve třídě, kde byli jen čtyři chlapci, byl dlouhonohý Louie jediný, kdo se zdál schopný běhu. Děvčata využila veškerý šarm a nakonec se stalo, že Louie stál na startu závodu na 660 yardů. Všichni se rozeběhli a on vyrazil také a hnal se vpřed, a divoce při tom mával lokty. Zůstal daleko vzadu. Když se konečně doklátil do cíle, slyšel, jak se mu chechtají. Ponížený a sotva popadaje dech utekl z dráhy a schoval se pod tribunami. Trenér utrousil něco v tom smyslu, že tenhle kluk patří kamkoliv, jen ne na běžeckou dráhu. „To je můj brácha,“ ohradil se Pete.

Od té chvíle nedal Pete Louiemu pokoj, donutil ho trénovat a pak ho dovlekl na startovní čáru k dalšímu závodu. Louie, povzbuzován fandící mládeží na tribunách, se do toho přece jen opřel, předehnal jednoho závodníka a skončil třetí. Louie běhání nenáviděl, ale potlesk byl opojný a vidina toho, že ho uslyší znovu, byla tak motivující, že přece jen projevil ochotu pokračovat. Pete ho každý den honil na hřiště a nutil ho trénovat. Doprovázel ho při tom na kole a švihal prutem. Louie vláčel nohy za sebou, píchalo ho v boku a zastavoval se při první známce vyčerpání. Pete ho donutil vstát a běžet dál. Louie začal vyhrávat. Na konci sezony se stal prvním žákem v Torrance, který se zúčastnil přeboru Los Angeles. Skončil pátý.

V tom, že má Louie talent, se Pete nemýlil. Ale pro Louieho představoval trénink jen další omezování svobody. V noci poslouchal houkání vlaků a jednoho dne, v létě roku 1932, už to nemohl vydržet.

Začalo to, když po něm otec chtěl, aby s něčím pomohl doma. Louie něco odsekl, pořádně se porafali, a nakonec si Louie nacpal do tašky oblečení a hnal se ke dveřím. Rodiče mu nakázali, aby zůstal doma. Louie neposlechl. Když vycházel ven, matka odběhla do kuchyně a objevila se se sendvičem ve voskovém papíru. Louie ho nacpal do tašky a šel. Už byl na půl cesty ze dveří, když uslyšel, jak ho někdo volá. Obrátil se, stál tam jeho otec se zachmuřenou tváří a v natažené ruce držel dva dolary. Pro člověka, který nevyšel s platem ani do konce týdne, to byla spousta peněz. Louie si je vzal a odkráčel. Stavil se ještě u kamaráda a společně odjeli stopem do Los Angeles, vloupali se do auta a přespali na sedadlech. Druhý den naskočili na vlak, vylezli na střechu a jeli na sever.

Výlet dopadl katastrofálně. Kluci zůstali zamčení v nákladním voze a nemohli se zaboha dostat ven. Louie pak našel kus nějakého železa, vylezl kamarádovi na ramena, prorazil díru do stropu vagonu, vysoukal se ven a pak pomohl kamarádovi. Při tom se ošklivě pořezal. Potom je objevil železniční detektiv, který je s namířenou zbraní donutil seskočit za jízdy. Po několikadenním pochodu, kdy byli několikrát vyhnáni ze sadů a obchodů, kde se pokusili ukrást jídlo, nakonec zůstali sedět v jednom železničním depu, mokří a špinaví, potlučení a spálení od slunce, a dělili se o ukradenou plechovku fazolí. Kolem prorachotil vlak. Louie zvedl hlavu. „Viděl jsem… krásné bílé ubrusy a křišťál na stolech, a jídlo, lidi, jak se smáli a pochutnávali si na jídle,“ vyprávěl později. „A já se tam klepal zimou a dlabal mizerný fazole z konzervy.“ Vzpomněl si na peníze na otcově dlani, na strach v matčiných očích, když mu podávala sendvič. Vstal a vydal se domů.

Když se Louie objevil ve dveřích, Louise ho popadla do náruče, prohlédla mu rány, zavedla ho do kuchyně a dala mu cukroví. Pak přišel domů Anthony, uviděl Louieho a s úlevou v tváři se zabořil do křesla. Po večeři šel Louie nahoru, padl do postele a zašeptal Petovi, že se vzdává.

V létě roku 1932 Louie běhal a nedělal skoro nic jiného. Na kamarádovo pozvání odjel do chaty v indiánské rezervaci Cahuilla v horské poušti. Každé ráno vstával se sluncem, hodil na záda pušku a vyběhl mezi keře pelyňku. Běžel do kopce a zase z kopce, vyprahlou pouští a vyschlými koryty řek. Proháněl stádečka koní, vrhal se přímo mezi vířící těla a marně se snažil chytit hřívy a vyhoupnout se na koňský hřbet. Koupal se v sirných jezírkách, sledován cahuillskými ženami, které na kamenech praly prádlo, a pak se natáhl na slunci, aby oschl. Odpoledne běhal zpátky do chaty a cestou si zastřelil králíka k večeři. Každý večer vylezl nahoru na střechu, lehl si na záda a četl si romány Zaneho Greye. Když slunce zapadlo a na písmena už nebylo vidět, díval se do krajiny, pohnut její krásou, sledoval, jak se barvy mění z šedé v nachovou, dokud tma nespojila zemi s oblohu. A ráno znovu vstával, aby běhal. Teď už před ničím neutíkal, ani kvůli něčemu nebo někomu, běhal, protože si jeho tělo nepřálo nic jiného. Všechen neklid a netrpělivost, všechna nejistota v duši, potřeba něčemu se vzpírat, to všechno zmizelo. Teď cítil jenom mír.

Domů se vrátil posedlý běháním. Veškerou energii, kterou kdysi vkládal do krádeží, teď vrhl na běžeckou dráhu. Jak mu poradil Pete, běhal celou trasu při roznášení novin Torrance Herald, běhal do školy i ze školy, na pláž a zpátky. Zřídkakdy se držel jen chodníku: zabíhal až na trávníky a přeskakoval křoví. Nechal pití i kouření. Aby si zvýšil kapacitu plic, běhal na koupaliště na Redondo Beach, ponořil se až na dno bazénu, chytil se výtokového uzávěru a zůstal pod vodou, pokaždé o trochu déle. Nakonec dokázal vydržet pod vodou tři minuty a pětačtyřicet sekund. Stávalo se, že pro něj lidé skákali, aby ho zachránili.

Našel si svůj vzor. Ve třicátých letech byl běh ohromně populární a vrcholoví sportovci se těšili velké oblibě. Jedním ze slavných běžců byl Glenn Cunningham, mílař z Kansaské univerzity. V dětství ho potkalo neštěstí: při výbuchu ve škole utrpěl těžké popáleniny nohou a trupu. Jeho bratr při tom zahynul. Trvalo měsíc a půl, než si Glenn dokázal sednout, a ještě déle, než se mohl postavit. Nebyl schopen narovnat nohy, a tak se zprvu šoural po zemi pomocí židle, o kterou se opíral. Později se dokázal pohybovat díky tomu, že se držel za ocas rodinné muly, a nakonec začal i běhat za pomoci poslušného koníka jménem Paint. Chytil ho pevně za ocas a utíkal za běžícím zvířetem, ačkoliv mu ten pohyb působil nevýslovnou bolest. A za pár let začal závodit, zdolával jeden rekord za druhým a likvidoval své soupeře s náskokem cílové rovinky. V roce 1932 se skromný, mírný Cunningham, s nohama a zády pokrytými uzlovitou změtí jizev, stal senzací Ameriky, a nepotrvá dlouho a bude prohlášen za nejlepšího mílaře americké historie. Louie měl svého hrdinu.

Na podzim roku 1932 začal Pete studovat v Comptonu, na škole, kde se nemuselo platit školné, a stal se zde běžeckou hvězdou. Skoro každé odpoledne jezdil domů, aby trénoval Louieho, klusal vedle něho, korigoval jeho rozmáchlé lokty a učil ho strategii. Louie měl vzácnou biomechanickou výhodu: přirozenou rotaci boků. Při došlapu se s nohou zhoupl vpřed i příslušný bok, což Louiemu propůjčovalo mimořádně účinný krok v délce sedmi stop. Jednou ho za plotem Torranské střední sledovala roztleskávačka Toots Bowersoxová a uchváceně se zmohla na jediné: „Hezkýýýý.“ Pete zastával názor, že sprint je na Louieho příliš krátký. Louie bude mílař, právě tak jako Glenn Cunningham.

V lednu 1933 Louie nastoupil do desátého ročníku. Už to nebyl ten starý protiva a rváč; mezi vrstevníky si získal oblibu a často ho brali s sebou za zábavou. Chodili na klobásky ke stánku Kellow‘s Hamburk Stand, kde Louie spolu s ostatními zpíval za zvuků ukulele, hráli fotbálek s míčem z ručníku a dost často zábava končila roztleskávačkou nacpanou do popelnice. Nenadálou popularitu Louie patřičně zúročil, když zvítězil ve volbách předsedy třídy. Svoji řeč si vypůjčil od Peteho, který s ní sám vyhrál volby ve škole v Comptonu. A co bylo nejlepší, pro děvčata se Louie stal klukem snů. Jednou, když měl zrovna šestnácté narozeniny, ho přepadla banda rozjívených roztleskávaček, jedna si na něj sedla a ostatní mu daly pěkných šestnáct na zadek, a ještě jednu navíc, to aby dobře rostl.

Louie vítězí v závodě na dvě míle na šampionátu UCLA (University of California, Los Angeles) s náskokem přes čtvrt míle. Za ním běží Pete, aby ho přivítal v cíli.

Foto poskytl Louis Zamperini.

V únoru začala školní běžecká sezona. Teď se mohl Louie přesvědčit, co s ním udělal trénink. Jeho přerod byl ohromující. V černých hedvábných šortkách, které mu máma ušila ze staré sukně, vyhrál závod na 880 yardů a překonal školní rekord, který dosud držel Pete, o více jak dvě sekundy. O týden později hladce předběhl pole mílařů a v cíli se stopky zastavily na čase 5:03, o tři sekundy dříve, než byl Peteho rekord. Při jiném závodě zaběhl míli v čase 4:58. A za další tři týdny zaběhl státní rekord v čase 4:50,6. Na začátku dubna čas snížil na 4:46; koncem dubna na 4:42.

Louie běžel závod na jednu míli skoro každý týden a během tří měsíců vylepšil osobní rekord o jednadvacet sekund. Pokaždé bezkonkurenčně zvítězil. Když už neměl na škole žádného soupeře, rozdal si to s Petem a dalšími třinácti běžci z jiných škol v závodě na dvě míle v Comptonu. I když mu bylo teprve šestnáct a nikdy netrénoval dálkařské disciplíny, zvítězil s náskokem padesáti yardů. Příště si zkusil dvě míle na soutěži UCLA’s Southern California Cross Country. Běželo se mu tak lehce, že ani necítil, jak se jeho chodidla dotýkají země, okamžitě se dostal do vedení a postupně se soupeřům vzdaloval. V polovině závodu vedl o osminu míle a diváci si začali říkat, kdy se ten kluk v černých šortkách zhroutí. Louie se nezhroutil. Když proletěl cílem a přepsal tak rekord této dráhy, ohlédl se zpátky za sebe. V dohledu nebyl ani jeden z běžců. Louie zvítězil o víc než čtvrt míle.

Myslel si, že omdlí, ale nebylo to z vyčerpání. Uvědomil si, čím je.

Kapitola třetí

Torranské tornádo

A tak to šlo každou sobotu. Před nástupem na dráhuse Louie rozcvičil, lehl si na břicho do trávy uprostřed oválu a představoval si nadcházející závod, pak si stoupl na startovní čáru, počkal na výstřel pistole a vyrazil vpřed. Pete pobíhal uprostřed, mačkal stopky a výkřiky ho povzbuzoval. Když dal znamení, Louie natáhl své dlouhé nohy a soupeři postupně zůstávali vzadu a odpadávali, slovy reportéra „nadmíru sklíčeni a rozčarováni“. Louie pak ladně proběhl cílem, Pete už tam čekal, aby ho poplácal po zádech, a diváci na tribunách jásali a dupali nadšením. Pak se na Louieho vrhla děvčata pro autogramy, následovala jízda domů v sedanu Marmon, pusa od mámy, snímek na trávníku před barákem s trofejí v ruce. Louie vyhrál tolik hodinek, kterými se tradičně odměňovali vítězní běžci, že je začal rozdávat po celém městě. Čas od času se našel nějaký „zlatý hoch“, o kterém se prohlašovalo, že Louieho porazí, ovšem každý splakal nad výdělkem. Jako třeba onen favorit, který, jak psaly noviny, „ani netuší, jak rychle dokáže běžet. V sobotu se to dozvěděl.“

Louie a Pete

Archiv Bettmann/Corbis

Vrcholný okamžik Louieho působení na střední škole nastal při atletickém šampionátu Jižní Kalifornie v roce 1934. Závodu se zúčastnili nejlepší školní mílaři v historii, jak všichni tvrdili, ovšem Louie je všechny trumfnul a zaběhl míli v čase 4:21,3, čímž překonal americký rekord středních škol od první světové války o více než dvě sekundy. 1 Reportér předpovídal, že Louieho rekord nebude překonán dvacet let. Rekord vydržel devatenáct let.

Louie, někdejší arcilotr městečka Torrance, se stal superhvězdou, a město mu všechno odpustilo. Když trénoval, lidé stáli podél tratě a volali: „Běž, železný muži!“ Sportovní stránky losangeleských Times a Examineru se předháněly v líčení historek o zázraku, který Times pokřtily na „Torranská vichřice“, a prakticky každý mu říkal „Torranské tornádo“. List Torrance Herald údajně pojistil Louieho nohy na 50 000 dolarů. Obyvatelné Torrance si vzájemně vypomáhali s odvozem na závody a všichni se pak nacpali na tribuny. Louie, který byl z toho pozdvižení v rozpacích, prosil rodiče, aby na závody nechodili. Louise stejně vždycky přišla, proklouzla skrz plot až k dráze, ale byla z těch závodů tak nervózní, že si musela zakrývat oči.

Ještě nedávno se Louie zajímal především o to, čí kuchyň by mohl vykrást. A teď vzhlížel k metě, která byla skutečně troufalostí: k olympijským hrám v Berlíně v roce 1936. Na olympiádě se závod na jednu míli neběžel, a tak mílaři běhali 1500 metrů, což je asi o 109 metrů méně než jedna míle. Byla to výzva pro zkušené běžce; většina mílařů dosahovala vrcholné kondice až ve dvaceti letech a později. V roce 1934 byl favoritem patnáctistovky Glenn Cunningham, který zaběhl světový rekord na jednu míli v čase 4:06,7, jen pár týdnů poté, kdy Louie překonal americký rekord středních škol. Cunningham závodil od čtvrté třídy a v olympijském roce 1936 mu mělo být sedmadvacet let. Nejrychleji zaběhl míli až v osmadvaceti. Louie bude mít v roce 1936 teprve pět let praxe a bude mu teprve devatenáct.

Ovšem Louie byl už teď nejrychlejší školní mílař v americké historii a zlepšoval se tak rychle, že za dva roky svůj čas vylepšil o čtyřicet dvě sekundy. Jeho osobní rekord z doby, kdy mu bylo sedmnáct, byl o tři a půl sekundy lepší než Cunninghamův nejlepší výkon na střední škole, když mu bylo dvacet. 2 Dokonce i ti nejkonzervativnější experti si začínali myslet, že Louie by mohl být mimořádný případ, který nemá obdoby, a když Louie v posledním ročníku vyhrál všechny závody, jejich přesvědčení bylo tím pevnější. Louie věřil, že to dokáže, a stejně tak i Pete. Běžet na olympiádě v Berlíně, po tom Louie toužil jako ještě po ničem.

V prosinci 1935 Louie dokončil studium na střední a za pár týdnů už tu byl rok 1936, rok olympiády. Kvalifikace se měla konat v červenci v New Yorku: po sérii kvalifikačních závodů pak olympijský výbor vybere účastníky. Louie měl sedm měsíců na to, aby si vyběhal účast v týmu. Mezitím si musel rozmyslet, jak se rozhodnout ohledně stipendií, která mu nabízela řada vysokých škol. Pete získal stipendium na Univerzitě Jižní Karolíny, kde se stal jedním z nejlepších deseti vysokoškolských mílařů USA. Poradil Louiemu, ať jde také na tuto školu, ale nástup ať odloží do podzimu a mezitím může celou dobu trénovat. A tak se Louie přestěhoval k Petemu na kolej a za jeho dohledu se pilně věnoval tréninku. Každý den od rána do večera žil a dýchal patnáctistovkou a Berlínem.

Na jaře si začínal uvědomovat, že to nedokáže. Ačkoliv byl den ze dne rychlejší, nedokázal přinutit své tělo k takovým výkonům, aby se vyrovnalo starším soupeřům. Je ještě prostě moc mladý. Louie si zoufal.

V květnu Louie listoval novinami a zrak mu padl na článek o prestižním závodě Compton Open, který se měl konat 22. května na losangeleském stadionu. Favoritem na 5000 metrů – tři míle a 188 yardů – byl šestadvacetiletý učitel Norman Bright. V roce 1935 zaběhl Bright americký rekord na dvě míle a byl druhým nejrychlejším běžcem na pět kilometrů, hned za legendárním Donem Lashem, třiadvacetiletým lamačem rekordů z Indiana University. USA posílaly do Berlína tři závodníky na 5 000 metrů, a Lash s Brightem byli považováni za jasné favority. Pete začal Louieho přesvědčovat, aby se do závodu Compton Open přihlásil a zkusil si tak delší trasu. „Drž se Normana Brighta,“ řekl Louiemu, „a bude z vás olympijský tým.“

To byla velmi odvážná myšlenka. Jedna míle představovala čtyři kola běžeckého oválu; pět kilometrů, to bylo přes dvanáct kol, a Louie je bude popisovat jako „patnáct minut v mučírně“. Je to víc než trojnásobek jeho optimální trasy. Jen dvakrát běžel víc než jednu míli, a pět kilometrů, stejně jako mílový závod, bylo doménou mnohem starších závodníků. Na trénink měl jen dva týdny, a pokud jde o červencovou kvalifikaci, dva měsíce na to, aby se stal nejmladším špičkovým běžcem na 5 km v USA. Ale neměl co ztratit. Trénoval tak tvrdě, že si z palce u nohou sedřel kůži a ponožky měl celé zakrvácené.

Závod, který se odehrál před deseti tisíci fandících diváků, byl fenomenálním úspěchem. Louie a Bright vyrazili společně vpřed a nechali pole běžců daleko za sebou. Chvíli byl ve vedení ten, chvíli zase onen, a diváci řvali nadšením. Do cílové rovinky vběhli společně, Bright na vnitřní straně, Louie na vnější. Vpředu před nimi běžel John Casey, opožděný skoro o celé kolo. Rozhodčí na něj mávali a ten se snažil uhnout, ale Bright a Louie ho doběhli dřív, než tak stačil učinit. Bright se kolem něj prosmýkl těsně při vnitřním obrubníku, ale Louie musel Caseye oběhnout. Popletený Casey uhnul doprava a vytlačoval tak Louieho z dráhy. Louie zrychlil, aby dokončil kolo, ale Casey zrychlil taky a tlačil Louieho stále blíž k tribunám. Nakonec Louie udělal úkrok stranou a pokusil se vrátit do středu dráhy, ale ztratil rovnováhu a upadl, s jednou rukou na zemi. Bright měl nyní náskok snad několika yardů, jak se Petemu zdálo. Louie se vrhl za ním a rychle náskok zkracoval. Zatímco diváci vzrušením vstávali a křičeli, Louie Brighta u cílové pásky dostihl. Byl jen o okamžik pomalejší: Bright vyhrál o zlomek sekundy. S Louiem tak zaběhli nejrychlejší závod na 5000 metrů v USA v roce 1936. Louieho sen o olympiádě byl opět vzkříšen.

Třináctého června ještě zaběhl další kvalifikační závod na 5000 metrů, ale palec zraněný při tréninku se znovu ozval. Louie nedokázal udržet tempo. Bright měl náskok čtyři yardy, ale Louie se necítil zahanben, neboť zaběhl třetí nejrychlejší čas na pět kilometrů od roku 1931. Byl pozván na závěrečné kvalifikační závody.

Třetího července 1936 se obyvatelé Torrance shromáždili, aby vyprovodili Louieho do New Yorku. Darovali mu peněženku naditou penězi na cestu, jízdenku na vlak, nové oblečení, holení a kufřík, na němž se skvěl nápis TORRANSKÉ TORNÁDO. Louie měl strach, že s takovým kufříkem bude vypadat nepřístojně – nenápadně ho zakrýval tělem a nápis přelepil lepicí páskou. Podle deníku strávil cestu tím, že se představil každé hezké dívce, kterou uviděl, včetně celkem pěti děvčat mezi Chicagem a Ohiem.

Když se v New Yorku otevřely dveře vlaku, Louie měl pocit, že vstupuje do pekla. Bylo to nejteplejší léto, které kdy v Americe zaznamenali, a New York patřil k nejhůře postiženým městům. V roce 1936 byla klimatizace vzácností a existovala jen v některých kinech a obchodních domech, takže uniknout vedru se téměř nedalo. Během týdne, ve kterém byly zaznamenány tři nejteplejší po sobě následující dny v historii země, vedro zabije tři tisíce Američanů. Na Manhattanu dosáhne teplota 41 stupňů Celsia a zemře čtyřicet lidí.

Louie a Norman Bright se podělili o náklady a zaplatili si pokoj v hotelu Lincoln. Ale stejně jako všichni ostatní atleti i oni museli trénovat, vedro nevedro. Dnem i nocí z nich lil pot: trénovali na plném slunci, a v noci v dusných hotelových pokojích a ubytovnách YMCA nemohli spát, ztráceli chuť k jídlu a prakticky všichni valem ubývali na váze. Podle odhadů každý shodil nejméně pět kilo. Jeden ze závodníků byl tak zoufalý, že se prakticky přestěhoval do klimatizovaného kina – koupil si vstupenku a pak celé představení prospal. Louie strádal stejně jako ostatní. Byl věčně dehydrovaný a snažil se co nejvíc pít; po běhu na 880 metrů ve čtyřicetistupňovém vedru do sebe nalil osm oranžád a dvě piva. Každý večer využíval toho, že se vzduch trochu ochladil, a chodil šest mil pěšky. Jeho váha povážlivě klesala.

Články, s nimiž před závody přicházely noviny, ho pěkně vytáčely. Nejvíce velebily Dona Lashe, který byl považován za neporazitelného, neboť právě potřetí získal titul mistra NCAA (Národní vysokoškolská atletická asociace) v běhu na 5 km a zaběhl světový rekord na dvě míle a americký rekord na 10 km. Brighta nechával za sebou o víc než 150 yardů. Druhým olympionikem bude určitě Bright, a pokud jde o obsazení třetího až pátého místa, padlo několik jmen, ale Louie mezi nimi nebyl. Stejně jako všichni i Louie věděl, že na Lashe nemá, ovšem do Berlína pojedou první tři běžci a on věřil, že by mohl být mezi nimi. „Jestli mi v tom vedru zbudou nějaké síly,“ napsal v dopise Petemu, „tak to Brightovi nandám a Lash si mě bude do smrti pamatovat.“

Noc před závodem ležel Louie v dusném hotelovém pokoji a nemohl usnout. Přemýšlel o všech těch lidech, kteří budou zklamáni, když to nedokáže.

Druhý den ráno Louie a Bright opustili hotel společně. Rozběhy se měly konat na novém stadionu na Randall’s Island při soutoku řek East a Harlem. Ve městě dosahovala teplota 32 stupňů Celsia, ale když vystoupili z trajektu, zjistili, že na stadionu je mnohem větší vedro, možná i ke čtyřicítce. Každou chvíli se na dráze nějaký atlet zhroutil a odnesli jej na nosítkách do sanitky. Louie čekal na svůj závod, seděl v tom žáru a pekl se na slunci, které ho „totálně zdecimovalo“.

Konečně byli vyzváni, aby se seřadili na startovní čáře. Třeskl výstřel, běžci vyrazili a závod začal. Lash se dostal do vedení v těsném závěsu s Brightem. Louie se propadl dozadu a posléze se pole běžců ustálilo.

Na druhé straně Ameriky se v domku Zamperiniových mačkal kolem rádia houf obyvatel Torrance. Byla to trýzeň. Čas startu Louieho závodu už uplynul, ale hlasatel rádia NBC ještě pořád obšírně komentoval kvalifikační závod v plavání. Pete se tak rozčílil, že měl chuť rádio prokopnout. Konečně hlasatel uvedl pozice závodníků v pětikilometrovém závodu, ale Louieho jméno nepadlo. Louise nemohla to napětí vydržet a utekla z kuchyně, aby to neslyšela.

Závodníci už měli za sebou sedmé kolo, osmé, deváté. Lash a Bright běželi v čele. Louie se pohyboval někde uprostřed pole a čekal na vhodný okamžik, aby vyrazil vpřed. Bylo vedro k zalknutí. Jeden běžec upadl a ostatní neměli jinou volbu než ho přeskočit. Padl další, a také toho přeskakovali. Louie cítil, jak se mu vaří chodidla; hřeby v tretrách vedly žár z povrchu dráhy do vnitřku bot. Norman Bright měl pocit, že mu nohy doslova hoří. Ve strašné bolesti učinil neopatrný krok stranou a zvrtl si kotník. Znovu krok vyrovnal, ale tohle zaváhání pro něj znamenalo zřejmě konec. Ztratil kontakt s Lashem. Louie a zbytek pole ho do-běhl a on už neměl sílu je ze sebe setřást. Přesto běžel dál.

Když běžci začali finální kolo, Lash si dal trochu oddech a zavěsil se za svého týmového kolegu z družstva, Toma Deckarda. Kus za ním se Louie chystal k útoku. V okamžiku, kdy vbíhal na rovinku, zrychlil. Viděl, jak se Lashova záda přibližují, pak už byla sotva metr před ním. Při pohledu na poskakující hlavu mocného Dona Lashe se Louie skoro vyděsil. Ještě několik kroků vyčkával. Pak před sebou uviděl poslední zatáčku a při tom pohledu se vzpamatoval. Sebral všechny síly a vyrazil.

Louie předbíhal Lashe právě ve chvíli, kdy se Lash posunul vpravo, aby předběhl Deckarda. Louie se tak musel posunout do třetí pozice, čímž ztratil drahocenné místo. Pak Louie a Lash nechali Deckarda za sebou a bok po boku vběhli do cílové rovinky. Do cíle zbývalo sto yardů a Louie o nepatrný kousek vedl. Lash zuřivě bojoval a držel se těsně za ním. Ani jeden už ze sebe nedokázal vydolovat větší rychlost. Louie viděl, že je snad o šíři dlaně napřed, a ten náskok si rozhodně nehodlal nechat vzít.

S hlavami zvrácenými a zběsile pumpujícími plícemi Louie a Lash bok po boku dorazili k pásce. Pár yardů před cílem Lash začal kousek po kousku dotahovat. Oba běžci, nohy gumové vyčerpáním, prolétli ve finiši kolem rozhodčích tak blízko sebe, že, jak Louie později prohlásil: „...by se mezi nás nevešel ani vlas.“

Obývákem torranského domku se rozezněl hlasatelův hlas. Zvítězil Zamperini, oznámil.

Louise stála v kuchyni a slyšela, jak osazenstvo pokoje náhle zařvalo. Venku troubily klaksony, dveře domu se rozletěly a dovnitř se nahrnuli sousedé. Kolem Louise se rozpoutala vřava, všichni jásali, a ona plakala štěstím. Anthony odšpuntoval láhev vína a začal všem nalévat a připíjet na zdraví, a při tom se usmíval jak „měsíček na hnoji“, jak poznamenal jeden z oslavujících. Za chvilku se z éteru ozval Louieho hlas posílající pozdravy do Torrance.

Jenže hlasatel se spletl. Rozhodčí nakonec určili, že vítězem byl Lash, nikoliv Zamperini. Třetí byl Deckard. Hlasatel se zakrátko opravil, ale to nemohlo zkalit radostné oslavy v Torrance. Jejich kluk jede na olympiádu!

Pár minut po závodě už stál Louie pod studenou sprchou. Na chodidlech ho pálily spáleniny kopírující místa hřebů na podrážkách. Když se osušil, zvážil se. Vypotil kilo a půl. Podíval se do zrcadla a zíral na něj úplný duch.

V druhém rohu šatny dosedl těžce na lavičku Norman Bright, přes koleno si opřel kotník druhé nohy a prohlížel si chodidlo. Bylo, stejně jako druhé, tak popálené, že se kůže odlupovala od plosky. Doběhl pátý, a olympiáda mu tak utekla o dvě místa.3

Louie a Lash v cíli kvalifikačního závodu před olympiádou v roce 1936

Fotografii poskytl Louis Zamperini.

Než skončil den, přišlo Louiemu snad 125 telegramů. „V TORRANCE VSICHNI SILI,“ psalo se v jednom. „CELE MESTO SE ZBLAZNILO,“ psalo se v jiném. Telegram přišel dokonce i z torranského policejního oddělení: všichni byli určitě rádi, že Louieho taky konečně honí někdo jiný.

Večer pročítal Louie důkladně večerníky s fotografiemi ze závodu. Na některých to vypadalo, že dobíhá těsně za Lashem; jinde se zase zdálo, že je první. Na dráze si byl jist, že vyhrál. Beztak na olympiádu pojedou první tři závodníci, ale cítil se oklamaný.

Zatímco Louie dumal nad novinami, rozhodčí znovu prohlíželi fotografie a filmový záznam z pětikilometrového běhu. Později Louie poslal domů telegram s novinkou: PODLE ROZHODCICH NEROZHODNE. ODJEZD DO BERLINA STREDA POLEDNE. V BERLINE POBEZIM LIP.

Když se Sylvia druhý den vrátila z práce, dům překypoval gratulanty a novináři. Louieho dvanáctiletá sestra Virginia třímala jednu z Louieho trofejí a vykládala reportérům o svých plánech být příští velkou běžkyní z rodu Zamperiniů. Anthony se vypravil do klubu Kiwanis a tam až do rána pili na synovo zdraví spolu s Louieho vedoucím ze skautu. Pete obcházel město a všichni ho poplácávali po zádech a gratulovali mu. „Jsem tak šťastný,“ napsal. „Musím chodit s rozepnutou košilí, aby se mi tam vešel hrudník.“

Louie Zamperini byl na cestě do Německa, aby soutěžil v disciplíně, kterou absolvoval pouze čtyřikrát. Byl nejmladším běžcem v historii amerických olympijských týmů.

1 Čas, který Louie zaběhl, byl označován jako „světový školní rekord“, ovšem takto ho nelze chápat. Žádné oficiální rekordy středních škol neexistovaly. Pozdější zdroje uvádí čas 4:21,2, ale od roku 1934 uvádí všechny zdroje údaj 4:21,3. Rekordy se ověřovaly podle různých norem, a tak není úplně jasné, jaký rekord Louie vlastně překonal, ale podle tehdejšího tisku byl předchozím držitelem rekordu Ed Shields, který v roce 1916 zaběhl závod v čase 4:23,6. V roce 1925 naměřili Chesleyemu Unruhovi čas 4:20,5, tento rekord však nebyl oficiálně ověřen. Rekord byl rovněž připisován Cunninghamovi, ale jeho čas 4:24,7 z roku 1930 byl mnohem horší než čas Unruha a Shieldse. Louie si podržel rekord až do roku 1953, kdy jej překonal Bob Seaman.

2 Cunningham začal kvůli popáleninám studovat střední školu až v osmnácti.

3 Bright už nikdy nedostal příležitost k účasti na olympijských hrách, ale běhal až do konce života a v pokročilém věku vytvořil řadu rekordů v závodech veteránů. Po úrazu oslepl, ale se sportem nepřestal a při běhu se držel provazu za vodičem. „Jediný problém byl v tom, že většina vodičů nedokázala běhat tak rychle jako bratr, dokonce i když mu bylo hodně přes sedmdesát,“ napsala jeho sestra, Georgie Bright Kunkelová. „V osmdesáti s ním praneteře chodily dokola v pečovatelském středisku a on si měřil čas chůze na stopkách.“

Kapitola čtvrtá

Tažení do Německa

Luxusní parníkManhattan, nesoucí na palubě americkéreprezentanty olympiády v Německu roku 1936, ještě neměl za zády sochu Svobody, a Louie už se vydal na první lup. Na jeho obranu nutno říci, že on si nezačal. Pamětliv toho, jaký je zelenáč ve společnosti takových běžeckých božstev, jako byli Jesse Owens a Glenn Cunningham, se Louie snažil ve svém mladickém fanfarónství krotit a dokonce si začal pěstovat slušivý knír. Nicméně brzy si všiml, že prakticky všichni na palubě „sbírají suvenýry“: kradou ručníky, popelníky a vůbec všechno, co se dalo sebrat. „Na mě byl ovšem každý krátký,“ holedbal se později. „Pokud jde o to, něco šlohnout, tak v tom jsem Phi Beta Kappa.“ Knír byl zapomenut. Jak plavba pokračovala, Louie a ostatní šikulové s dlouhými prsty Manhattan potichoučku očesali.

Všichni bojovali o místo k tréninku. Gymnasté si rozestavili své náčiní, kde se dalo, ale na kymácející se lodi věčně padali. Basketbalisté trénovali přihrávky na palubě, ale vítr jim co chvíli odfoukl míče do Atlantiku. Šermíři se potáceli po celé lodi. Vodní sportovci zjistili, že slaná voda se v maličkém lodním bazénu vlní tak mocně, že chvíli je jim sotva po kolena a chvíli dva metry, a spíš by se tu dalo surfovat než hrát vodní pólo. Při každém větším zhoupnutí se voda vylila na palubu i s plavci, takže je trenéři museli přivazovat ke stěně bazénu. O nic lépe na tom nebyli ani běžci. Louie zjistil, že jediná možnost, jak trénovat, je obíhat palubu první třídy a kličkovat mezi palubními lehátky, na nichž spočívali atleti i filmové hvězdy. Při velkých vlnách loď s běžci házela a ti se potáceli sem a tam. Louie se musel pohybovat tak pomalu, že nepředběhl ani maratonského chodce pajdajícího vedle něho.

Olympijský průkaz Louieho Zamperiniho

Pro mladíka, který byl z doby krize zvyklý snídat starý chléb s mlékem a navštívil restauraci jen dvakrát v životě,4 představoval Manhattan hotové eldorádo. Hned jak vstali, popíjeli atleti kakao a vrhli se na talíře vrchovatě naložené pečivem. V devět se pak v jídelně podávaly steaky a vajíčka. Pak následovala v těsném sledu za sebou svačina s kávou, oběd, odpolední čaj a večeře. Mezi jídly si mohli zazvonit na stevarda, který jim donesl, co hrdlo ráčilo, a pozdě v noci pořádali atleti nájezdy do lodní kuchyně. Jednou se Louie poflakoval po palubě první třídy a objevil okénko, ve kterém se jakýmsi kouzlem objevovaly lahve piva. A Louie zase jiným kouzlem dokázal, aby zmizely. Když díky mořské nemoci řady strávníků prořídly, zbývaly po večeři dezerty, a Louie, jenž měl pro mořskou nemoc uděláno, nenechal nic nazmar. Jeho schopnost spořádat jakékoliv množství jídla se stala legendární. Běžec James LuValle při vzpomínce, jak jednou musela loď neplánovaně zastavit, aby doplnila zásoby pečiva, zažertoval: „Samozřejmě za to mohl hlavně Lou Zamperini.“ Louie měl ve zvyku sedávat vedle obrovitého koulaře Jacka Torranceho, který z nějakého nevysvětlitelného důvodu neměl příliš velký apetit. Když už Torrance nemohl moučník, Louie se na jeho talíř vrhl jako sup.

Večer 17. července udělala večeře na Louieho tak mocný dojem, že celý jídelníček zvěčnil na zadní straně dopisu:

1 pinta ananasového džusu

2 misky hovězího vývaru

2 saláty se sardinkami

5 rohlíků

2 velké sklenice mléka

4 kyselé okurky

2 talíře kuřecího masa

2 porce sladkých brambor

4 kousky másla

3 porce zmrzliny s oplatkou

3 kousky bábovky s ledovou polevou

1,5 libry třešní

1 jablko

1 pomeranč

1 sklenice ledové vody

„Největší jídlo, jaké jsem v životě jedl,“ napsal, „a nemůžu tomu sám uvěřit, ale byl jsem u toho… Kam to všechno přišlo, to nevím.“

Brzy se to dozvěděl. Krátce před vyloděním v Hamburku lékař zaznamenal, že mnozí sportovci se notně spravili. Jeden oštěpař nabral za pět dní čtyři kila. Několik zápasníků, boxerů a vzpěračů se „vyjedlo“ ze svých váhových tříd a někteří ani nebyli schopni soutěžit. Don Lash přibral pět kilo. Ovšem Louie je všechny trumfnul. Když vystupoval z Manhattanu, vážil o šest kilo víc, než když na loď před devíti dny nastupoval.

Dvacátého čtvrtého července se sportovci přesunuli z lodi na vlak, zastavili se ve Frankfurtu na uvítací večeři a znovu nastoupili do vlaku, tentokrát bohatší o pár bezcenných vinných skleniček svých hostitelů. To si ovšem Němci nenechali líbit: vtrhli do vlaku, prohledávali zavazadla a nepustili Američany do Berlína dřív, dokud sklenice nedostali zpátky. Tam už na sportovce na nástupišti čekala mladá rozjívená děvčata s nůžkami v ruce a ječela: „Wo ist Jesse? Wo ist Jesse?“ Když Owens vystoupil, dívky se na něj vrhly a nůžkami z něj odstřihávaly kusy oblečení. Owens raději skočil zpátky do vlaku.

Pak závodníky odvezli do olympijské vesničky, jíž šéfoval Wolfgang Fürstner, kapitán wehrmachtu. Uprostřed zvlněné krajiny, kde se jako šachovnice střídaly bukové lesíky, rybníčky a palouky, se nacházelo 140 chat, obchod, holičství, pošta, zubař, sauna, nemocnice, tréninková zařízení a jídelny. V kanceláři vesničky dokonce měli poslední výkřik techniky, televizi. Skrz lesíky vedly cestičky a pobíhala zde spousta zvěře, kterou sem dovezli. Japonští sportovci byli z vysoké zvěře doslova na větvi a začali ji krmit pamlsky v takové míře, že je Němci raději zase nenápadně odvezli. Jeden Brit vyslovil podiv, proč zde nejsou žádní čápi. Druhý den se zde objevily dvě stovky čápů.

Louie byl ubytován v chatě s několika dalšími sportovci, mezi jinými s Owensem, který na něj otcovsky dohlížel. Louie mu to oplatil tím, že mu ze dveří uzmul cedulku NERUŠIT a nebohý Owens tak byl vydán napospas lovcům autogramů. Louie chodil plavat do rybníčků, konzumoval ohromující množství jídla a pěstoval společenské styky. Nejpopulárnější byla ve vesničce japonská výprava, která si získala oblibu především díky tradici rozdávání dárků a na hrách tak fungovala jako olympijský Santa Claus.

Prvního srpna vyvezli Louieho a ostatní olympioniky do Berlína na zahajovací ceremoniál. Všechno, co po cestě viděli, prozrazovalo skrytou sílu. Kam se podívali, všude se skvěly nacistické transparenty. Celá třetina mužského obyvatelstva chodila v uniformách, i mnohé děti. Ve městě probíhala veřejná cvičení vojenských jednotek, a ačkoliv podle versailleské smlouvy byly motorové letouny zakázány, na letišti ostentativně předváděla svou sílu Luftwaffe se svými kluzáky opisujícími oblouky nad užaslými turisty a Hitlerovou mládeží. Autobusy měly na střechách upevněny lafety na kulomety a podvozky byly uzpůsobené tak, aby se daly přeměnit v tankové pásy. Město vypadalo dokonale. Dokonce i koně táhnoucí povozy po sobě nezanechávali ani smítko, protože koblihy okamžitě zametali uniformovaní metaři. Berlínští cikáni a židovští studenti zmizeli – cikáni byli odvezeni do táborů, židy nahnali do kampusu berlínské univerzity – a zůstali jen usměvaví „árijci“. Jediným viditelným šrámem na jinak neposkvrněné tváři města byla rozbitá skla výkladních skříní židovských obchodů.

Autobusy dojely na olympijský stadion. Po nástupu ve slavnostním průvodu národů se sportovci stali svědky bombastické podívané, která vyvrcholila vypuštěním dvaceti tisíc holubic. Zatímco ptáci v panice kroužili nad stadionem, rozezněly se salvy z děl a dezorientovaní ptáci si začali nad hlavami sportovců ulevovat. S každou další salvou ptáci začali znovu a znovu zmateně vířit. Louie tam stál v pozoru a otřásal se smíchem.

Louiemu se podařilo úspěšně absolvovat čtyři rozběhy na 5 kilometrů, takže mohl soutěžit s Lashem, ale věděl, že na olympijskou medaili nemá šanci. Nebylo to jen proto, že se po dlouhé nečinnosti na lodi dostal z formy a díky hodování na palubě a v olympijské vesnici se pěkně zakulatil. V závodě na pět kilometrů by jen málokterý národ dokázal konkurovat favorizovaným Finům, kteří získali zlato v letech 1912, 1924, 1928 a 1932. Ani tentokrát zde nechyběl Lauri Lehtinen, držitel zlaté medaile z roku 1932, a s ním tu byl i jeho skvělý kolega Gunnar Höckert a Ilmari Salminen. Když je Louie sledoval při tréninku, přímo valil oči, jak postřehl jeden reportér. Louie byl velmi mladý a příliš nezkušený, než aby dokázal Finy porazit, a věděl to. Jeho den teprve přijde, až o čtyři roky později poběží patnáctistovku, tím si byl jist.

V posledních dnech před rozběhem se Louie vypravil na stadion a sledoval Owense, jak rozdrtil soupeře ve sprintu na 100 metrů, a Cunninghama, který překonal světový rekord v patnáctistovce, přesto však nedokázal porazit Novozélanďana Jacka Lovelocka. Atmosféra byla neskutečná. Pokaždé, když na stadion vstoupil Hitler, diváci vyskočili a vymrštili paže k nacistickému pozdravu. S každým vítězstvím zahraničního sportovce zazněla zkrácená verze státní hymny jeho země. Když vyhrál německý atlet, celý stadion hřměl zpěvem „ Deutschland über Alles “ a diváci s předpaženými pravicemi do nekonečna řvali „ Sieg heil! “. Podle plavkyně Iris Cummingsové připadal tento otrocký nacionalismus Američanům legrační, nikoliv však Němcům. Před stadionem rázovali příslušníci gestapa a nespouštěli z fanoušků oči. Jedna Němka, která seděla vedle Cummingsové, odmítla salutovat. Krčila se mezi Iris a její matkou a šeptala: „ Ať mě nevidí! Ať mě nevidí! “

Čtvrtého srpna se běžely rozběhy na 5 kilometrů. Louie byl zařazen do třetího rozběhu, právě v největším vedru, a utkal se s Lehtinenem. Prvních pět závodníků z každého rozběhu pak poběží finále. V prvním doběhl Lash třetí. Další Američan Tom Deckard ve druhém rozběhu neuspěl a nebyl kvalifikován. Po odstartování třetího závodu se Louie těžce rozběhl – připadal si tlustý a nohy měl jako z olova. Jen s vypětím všech sil se mu podařilo doběhnout jako pátý. Jak si napsal do deníku, byl „pekelně unavený“. Teď měl tři dny na přípravu do finále. Zatímco čekal, dorazila obálka od Peteho. Uvnitř byly hrací karty – eso a žolík. Na žolíkovou kartu Pete napsal: „Která z nich budeš, žolík, což je jiné slovo pro pitomce, nebo ABSOLUTNÍ ŠPIČKA: pikové eso? Nejlepší z balíčku. Nejvyšší hodnota. Chop se své příležitosti!“ Na eso napsal: „Ať tě vidíme, jak se ženeš jako nejlepší z balíčku. Jestli tě žolík neláká, zahoď ho a tuhle si nechej pro štěstí. Pete.“

Sedmého srpna ležel Louie na břiše na vnitřním poli oválu olympijského stadionu a připravoval se na finálový běh na 5000 metrů. Dráhu obklopovalo sto tisíc diváků. Louie byl strachy bez sebe. Tiskl tvář do trávy, zhluboka se nadechoval a snažil se upokojit rozjitřené nervy. Když přišel čas, vstal, odkráčel na startovní čáru, předklonil se a čekal. Papírové číslo 751 mu ve větru pleskalo o hruď.

Při výstřelu startovací pistole Louieho tělo, nabité energií, netoužilo po ničem jiném než vrhnout se nejvyšší rychlostí vpřed, ale Louie se silou vůle snažil být uvolněný, neboť věděl, jakou dálku musí překonat. Zatímco se běžci hnali kupředu, on udržoval krátký krok a pustil před sebe ostatní běžce udávající tempo. V čele se objevil Lash, těsně za ním trojka Finů. Louie se držel vlevo a běžel ve druhé skupině běžců.

Ubíhalo jedno kolo za druhým. Lash stále vedl, Finové se mu drželi v patách. Louie ve druhé skupině se pomalu propracovával vpřed. Vtom ucítil odporný zápach. Rozhlédl se a zjistil, že pochází od běžce před ním: vlasy měl napuštěné páchnoucí pomádou. V návalu nevolnosti Louie zpomalil a trochu odbočil, a čpavý pach se rozptýlil. Lash a Finové se mu pomalu vzdalovali a Louie je chtěl dostihnout, ale tělo jako by se mu vařilo. Skupinky běžců se rozvinuly do dlouhého, nesouvislého pole a Louie se propadl až na dvanácté místo. Za ním běželi už jen tři opozdilci.

Finové před ním dotahovali Lashe a snažili se ho předehnat. Lash si držel pozici. Ale v osmém kole Salminen vyhodil loket do strany a vrazil ho Lashovi do hrudníku. Lash se ve zjevné bolesti prudce zlomil v pase. Finové vyrazili vpřed. V těsném chumlu začali jedenácté kolo s vědomím, že medaili mají na dosah ruky. Pak, na okamžik, se ocitli moc blízko sebe. Salminen se zaklesl o nohu Hoeckerta. Hoeckert zakopl a Salminen těžce dopadl na dráhu. Vstal, otřesený a rozhodnutý běžet dál. Svůj závod prohrál, stejně jako Lash.

Louie nic z toho neviděl. Proběhl kolem zraněného Lashe, ale skoro mu nevěnoval pozornost. Byl vyčerpaný. Maličcí Finové se ztráceli v dálce, příliš daleko, než aby je dohnal. Přistihl se, že myslí na Peteho a na jeho slova, když před lety seděli na posteli: Okamžik bolesti stojí za celoživotní slávu. Louie si pomyslil: Do toho.

Blížil se k cílové čáře předposledního kola, oči upřené na blyštivou hlavu napomádovaného běžce, který byl o mnoho metrů před ním. Louie začal dramaticky zrychlovat. Proběhl zatáčkou a na rovince vystřelil vpřed, nohy se natahovaly a s dusotem dopadaly, tretry se zakusovaly do dráhy. Jeho rychlost byla oslňující. Jeden za druhým se před ním objevovali běžci a zůstávali vzadu. „Dal jsem do toho,“ řekl pak Louie, „všechno, co ve mně bylo.“

Když Louie proběhl poslední zatáčkou, Hoeckert už byl v cíli jako první, těsně následován Lehtinenem. Louie je nesledoval. Hnal se za mastnou hlavou, která byla stále daleko před ním. Slyšel sílící řev a uvědomil si, že diváci sledují jeho závod a že to křičí na něj. Dokonce i Hitler se natahoval ze svého místa a se zaujetím jeho spurt sledoval. Louie běžel a běžel, Peteho slova mu tepala v hlavě, celé tělo jen hořelo. Mastná hlava byla daleko, pak blíž a blíž. Pak už byla tak blízko, že Louie znovu ucítil pomádu. S vypětím posledních sil se vrhl přes cílovou čáru. Na posledních padesáti yardech posledního kola překonal svůj osobní rekord o více než osm sekund. Jeho finálový čas byl zdaleka nejlepší čas na 5000 metrů, jaký v roce 1936 Američan zaběhl, téměř o dvanáct sekund lepší než poslední Lashův čas toho roku. Jen tak tak mu uniklo sedmé místo.

Když se Louie předklonil a prudce popadal dech nad svýma uběhanýma nohama, musel žasnout nad výkonem, ke kterému se vybičoval. Připadal si tak rychlý! Přispěchali dva trenéři a udiveně zírali na stopky, na kterých zaznamenali čas posledního kola. Oboje stopky ukazovaly přesně stejný údaj.

Ve třicátých letech bylo skutečně vzácností, aby muž uběhl poslední kolo za jednu minutu. Tohle pravidlo platilo i při relativně krátkém běhu na jednu míli: Ve třech nejrychlejších mílových závodech, které se kdy běžely, naměřili vítězi v posledním kole časy 61,2, 58,9 a 59,1 sekundy. Žádné kolo u těchto tří historických výkonů nebylo rychlejší než 58,9. V běhu na 5 kilometrů, tedy podstatně delším, než jsou tři míle, bylo uběhnutí posledního kola za méně než 70 sekund mimořádným úspěchem. Lehtinen v roce 1932 při závodě na 5 km, kdy překonal svůj rekord, zaběhl poslední kolo v čase 69,2 sekund.

Louie poslední kolo uběhl za 56 sekund.

Když se umyl, vystoupal Louie na tribunu. Nedaleko seděl ve své lóži Adolf Hitler obklopen svou svitou. Kdosi Louiemu ukázal poďobaného muže vedle Hitlera a řekl mu, že je to Joseph Goebbels, Hitlerův ministr propagandy. Louie o něm nikdy neslyšel. Vytáhl foťák, podal jej Goebbelsovi a požádal ho, jestli by ho s führerem nevyfotil. Goebbels se ho zeptal na jméno a v jakém závodě běžel, pak vzal fotoaparát, kousek poodstoupil a zmáčkl spoušť. Něco řekl Hitlerovi a vrátil se.

Goebbels pak Louiemu řekl, že Hitler s ním chce mluvit, a tak zavedli Louieho do führerovy sekce. Hitler se vyklonil z lóže, usmál se a podával Louiemu ruku. Louie stál dole a musel ruku co nejvíc natáhnout. Jejich prsty se sotva dotkly. Hitler řekl něco německy. Tlumočník to přeložil.

„Á, vy jste ten hoch s rychlým finišem.“

Teď, když měl Louie závod za sebou, měl sto chutí vyvést nějakou lumpárnu. Těšil se, že by se mohl dát do party s Glennem Cunninghamem, ale jeho hrdina se projevil jako příliš dospělý. Našel si tedy stejně nezodpovědného kumpána, navlékli si olympijské dresy a vydali se do ulic Berlína. Společně obcházeli bary, balili holky, vyřvávali „Heil Hitler!“ na každého v uniformě a kradli všechno, co bylo německé a nebylo to přibité. V jednom automatu objevili německé pivo. Bylo to litrové balení a Louiemu trvalo hodnou chvíli, než ho do sebe vpravil. Rozjařeně pokračovali v cestě a pak se obloukem vrátili pro další tuplák, který vešel do jejich útrob mnohem snadněji než první.

Dál se poflakovali Berlínem a pak se zastavili v ulici před říšským kancléřstvím. Před budovou zastavilo auto a z něho vystoupil Hitler a vešel dovnitř. Louie si budovu důkladně prohlížel a vedle dveří objevil malou nacistickou vlajku. Senzační suvenýr, napadlo ho, a zdálo se, že snadno dosažitelný. Symbolika praporu pro něj moc neznamenala, jako ostatně pro většinu Američanů onoho léta 1936. Louie měl prostě jen utkvělou myšlenku v hlavě a dva přesvědčivé litry německého piva v břiše.

Před kancléřstvím pochodovaly dvě stráže. Louie je pozoroval a všiml si, že se vždy na chvilku na okamžik obrátí k vlajce zády. Jakmile se vojáci otočili, Louie přiběhl k vlajce, ale v té chvíli si uvědomil, že vlajka je mnohem výš, než si myslel. Začal vyskakovat do vzduchu a snažil se ji zachytit za cíp. Byl tak zaujat svým počínáním, že zapomněl na stráže a ty se k němu s křikem rozeběhly. Podnikl poslední výpad, popadl vlajku za cíp a upadl s ní na chodník. Rychle se vyškrábal na nohy a dal se na zběsilý útěk.

Uslyšel zlověstné třesknutí. Ohlédl se a uviděl strážce, jak za ním běží s puškou namířenou k obloze a křičí: „Halten Sie!“ Tomu ovšem Louie rozuměl. Zůstal stát. Strážce ho popadl za rameno a prudce otočil k sobě, spatřil olympijský dres a zaváhal. Zeptal se Louieho na jméno. Louie o nacistech věděl jedině to, že jsou antisemité, a tak když řekl své jméno, dal si záležet na italské výslovnosti a ryčné r nechal drnčet „aspoň dvě minuty“, jak vykládal.

Strážci se chvíli radili, pak zašli dovnitř a vyšli s člověkem, který vypadal důležitěji než oni. Nově příchozí se pak Louieho zeptal, proč vlajku ukradl. Louie opáčil, že chtěl suvenýr, který by mu připomínal šťastné časy v tom báječném Německu. Němci mu vlajku věnovali a nechali ho jít.

Louieho dobrodružství bylo obšírně rozebíráno v tisku a reportéři nekladli meze své obrazotvornosti. Louie „vtrhl do Hitlerova paláce“, aby ukradl vlajku v dešti kulek, které mu „hvízdaly kolem hlavy“. Vyskočil „osmnáct stop“ a pak pádil pryč pronásledován „dvěma kolonami“ ozbrojených stráží, jež se na něj vrhly a bily ho. Ve chvíli, kdy už na jeho hlavu dopadala pažba německé pušky, aby ji rozdrtila, vrchní velitel německé armády útoku zabránil a Louie přesvědčil generála, aby ušetřil jeho život. V jedné verzi Louie ukryl vlajku tak chytře, že ji nikdo neobjevil. Udělal to, jak pravil příběh, aby získal srdce jisté dívky.

Jedenáctého srpna si Louie sbalil své věci, vlajku a sbírku nakradených germánských suvenýrů a opustil pokoj v olympijské vesnici. Hry ještě pokračovaly, ale dráhoví běžci odjížděli dříve, aby se mohli účastnit soutěží v Anglii a ve Skotsku. O pár dní později hry slavnostně skončily ohňostrojem. Hitlerova show proběhla bez zádrhelů. Svět nešetřil chválou.

Americký basketbalista Frank Lubin se v Berlíně ještě pár dní zdržel. Jeho němečtí hostitelé ho pozvali na večeři a tak společně křižovali ulicemi a hledali restauraci. Lubinovi padl do oka pěkný podnik, ale když navrhl, že by tam mohli zajít, hostitelé se začali vykrucovat: v okně visela Davidova hvězda. Kdyby je tam někdo viděl, pravili, „mohlo by jim to uškodit“. Skupina si posléze našla nežidovskou restauraci a pak navštívili veřejnou plovárnu. Když vešli dovnitř, Lubin spatřil nápis JUDEN VERBOTEN. Během olympiády tam nápis nebyl. Po celém Berlíně se teď znovu takové nápisy objevovaly a v trafikách se opět prodával list Der Sturmer, nepokrytě antisemitské nacistické noviny. Lubin vyhrál v Berlíně zlatou medaili, ale když odjížděl, cítil jen úlevu. Blížilo se něco děsivého.

Olympijská vesnička nezůstala dlouho prázdná. Z domků se stala vojenská kasárna. Olympijské hry už byly minulostí a svůj účel propagandy již splnily, a tak se architekt vesničky, kapitán Fürstner, dozvěděl, že bude degradován, protože je Žid. Zastřelil se. V městečku Oranienburgu necelých dvacet mil odtud začali být posíláni do koncentračního tábora v Sachsenhausenu první vězni.

Když Louie večer 2. srpna dorazil do Torrance, vysadili ho na trůn na korbě náklaďáku a s velkou slávou dopravili na železniční stanici, kde ho nadšeně uvítaly čtyři tisíce lidí za břeskných tónů kapely, sirén a továrních píšťal. Louie si potřásal s lidmi rukama a zeširoka se usmíval do objektivů. „Já vím, vystartoval jsem moc pomalu,“ tvrdil, „a taky jsem běžel moc pomalu.“

Když si konečně mohl doma oddychnout, začal Louie přemýšlet o tom, co ho čeká. Běžet na olympiádě závod na 5 kilometrů, v devatenácti, po pouhých čtyřech zkušenostech v této disciplíně, to bylo jako výstřel na měsíc. Až poběží patnáctistovku na olympiádě v roce 1940, bude mít třiadvacet let a za sebou léta tréninku – to už bude jiná záležitost. Stejné myšlenky kroužily hlavou i Petemu. Louie by mohl v roce 1940 vyhrát zlato, to oba bratři věděli.

Před pár týdny bylo oznámeno pořadatelství olympijských her na rok 1940. Louie mohl začít snít o japonském Tokiu.

4 Louie později vzpomínal, že jedl v restauraci jen jednou, když mu přítel rodiny koupil sendvič v bufetu, ale podle jeho olympijského deníku po kvalifikačním závodě na 5000 metrů jej jeden fanoušek pohostil v jednom manhattanském mrakodrapu. Jídlo stálo 7 dolarů, což byla pro Louieho nepředstavitelná suma. Většinou za obědy utratil 65 centů až 1,35 dolarů, jak si pečlivě zapisoval do deníku.

Kapitola pátá

Do války

K ampus Univerzity Jižní Kalifornie, kde začal Louie stu dovat, se přímo hemžil špičkovými běžci. Dopoledne trávil na přednáškách a odpoledne na tréninku se svým nejlepším přítelem Paytonem Jordanem, senzačně rychlým sprinterem, který při kvalifikaci na berlínskou olympiádu pěkně šlapal na paty Jessemu Owensovi a stejně jako Louie měl nakročeno do Tokia pro zlato. Večer se Louie, Jordan a hoši z týmu nacpali do Louieho Fordu 31 a zajeli si do Torrance na špagety k paní Zam-periniové. Považovali se skoro za členy rodiny, a Sylvia jednou dokonce našla jednoho skokana spát ve své posteli. Ve volném čase chodil Louie na svatby svých známých, také si našel brigádu jako komparsista u filmu a věčně oblažoval své spolubydlící kanadskými žertíky, když jim místo míchaných vajíček se šunkou podstrčil kočičí žrádlo a mléko jim vyměnil za magnéziové mléko. Nedal pokoj ani studentkám a honil se za každou sukní. Jednu krásku sbalil tak, že se vrhl na její auto a předstíral, že do něj narazila.

Ve volných chvílích mezi přednáškami se Louie s Jordanem a kamarády scházeli u administrativní budovy a sedávali u nohou sochy trojského válečníka, kterého familiárně nazývali Tommy Trojan a který byl neoficiálním symbolem univerzity. V některých dnech se k nim připojil pěkně oblečený japonský emigrant. Jmenoval se Kuniiči James Sasaki. Jimmie, jak mu všichni říkali, se přistěhoval do Ameriky v necelých dvaceti letech a usadil se v Palo Altu, kde musel jako dospělý absolvovat základní školu, což bylo jisté společenské trauma. Co Sasaki na univerzitě vlastně studoval, na to si Louie ani jeho přátelé později nevzpomínali, ale pamatovali si ho jako tichého, nenápadného společníka. Skoro nemluvil a bez přestání se usmíval.

Trénink před olympiádou 1940

Archiv Bettmann/Corbis

Sasaki byl nadšený fanoušek běhání a rád vyhledával Louieho společnost. Na Louieho udělalo mimořádný dojem Sasakiho vzdělání; předtím, než Jimmie nastoupil na USC, absolvoval podle svých slov též Harvard, Princeton a Yale. Oba spojoval společný zájem o sport a hudbu a stali se dobrými přáteli.

Louie a Jimmie měli společného ještě něco. V průběhu jejich přátelství se Louie dozvěděl, že Sasaki podniká každodenní cesty do Torrance. Ptal se Jimmieho, jestli tam bydlí, a Jimmie řekl, že ne. Svěřil se Louiemu, jak ho trápí chudoba lidu v jeho vlasti, a proto jezdí do Torrance přednášet japonským emigrantům o jejich předcích, a oni pak posílají na pomoc chudému Japonsku peníze a fólie z cigaretových krabiček a balíčků od žvýkaček. Louie za to svého přítele velice obdivoval, ale připadalo mu divné, proč Jimmie jezdí do Torrance každý den, vzhledem k tomu, jak málo Japonců tam žilo.

Jimmie Sasaki nebyl tím, kým se zdál. Nikdy nechodil ani na Harvard, ani na Yale nebo Princeton. Jeho přátelé si mysleli, že je mu třicet, ve skutečnosti mu bylo skoro čtyřicet. Měl ženu a dvě děti, ovšem Louie ani jeho přátelé neměli o jejich existenci tušení. I když strávil spoustu času na univerzitě a udržoval všechny ve víře, že zde studuje, žádným studentem nebyl. Univerzitu Jižní Kalifornie absolvoval už asi před deseti lety s titulem bakalář politických věd. Ani Louie, ani nikdo jiný netušil, že Jimmieho tvrzení, že je student, je jen dokonalá zástěrka.

V běžeckém týmu univerzity byl Louie bezkonkurenční jednička. V hlavě neměl nic než myšlenky na medaile v Tokiu a lámal rekord za rekordem. Své konkurenty hladce porážel s obrovským náskokem – jednou dokonce o sto yardů. Na jaře 1938 už vylepšil svůj čas na jednu míli na 4:13,7 a chybělo mu tak jen sedm sekund do světového rekordu, který tehdy činil 4:06,4. Trenér prorokoval, že Louie tento rekord překoná. Snad jediný běžec, který ho mohl porazit, byl Seabiscuit.

Jednou v roce 1938 Glenn Cunningham po vítězném závodu hovořil s reportéry v šatně. „Tamhle máte příštího šampiona na mílový závod,“ prohodil a vrhl pohled na druhou stranu šatny. „Když se zaměří na tuhle vzdálenost, bude neporazitelný.“ Reportéři se obrátili po směru Cunninghamova pohledu. A uviděli Louieho, který se zarděl po kořínky vlasů.

Ve třicátých letech se mezi experty začalo mluvit o možnosti překonání jedné míle pod čtyři minuty. Většina lidí, a to i Cunningham, byla dlouho přesvědčena, že něco takového není možné. V roce 1935, kdy dráze kraloval Cunningham s rekordem 4:06,7, do děje vstoupila věda. Věhlasný trenér Brutus Hamilton po důkladném zkoumání údajů o limitech lidského těla, které shromáždili finští matematici, napsal v článku pro časopis Amateur Athlete, že uběhnout míli za dobu kratší než čtyři minuty není možné. Nejrychlejší čas, kterého je lidský tvor schopen docílit, je 4:01,6.

S tím Pete nesouhlasil. Od olympiády si byl jistý, že Louie dokáže uběhnout míli za čtyři minuty. Louie nad tím jen potřásal hlavou, ale na jaře roku 1938 o tom začal přemýšlet. Trenér mu zakázal běhat do kopce v mylném, tehdy však obecném přesvědčení, že by to ublížilo srdci, ale Louie na jeho varování nedbal. Toho května každý večer přelezl plot stadionu a běhal po schodech na tribuny, až skoro necítil nohy. V červnu jeho tělo sršelo energií a bylo schopné vyvinout rychlost a vytrvalost, jaké by se nikdy nenadál. Začínal si myslet, že Pete má pravdu, a nebyl sám. Sportovní experti, jako například olympijský šampion Charlie Paddock, prohlašovali ve svých článcích, že Louie by mohl být tím prvním, kdo čtyřminutovou hranici překoná. Názor změnil i Cunningham – i on si myslel, že by Louie mohl na čtyřminutový limit dosáhnout. Zamperini, řekl Cunningham jednomu reportérovi, má větší šanci zlomit čtyřminutový rekord než on sám.

V červnu 1938 se Louie zúčastnil mistrovství NCAA (National Collegiate Athletic Association) v Minneapolis, kde se chystal zaútočit na čtyřminutový limit. Dychtivě vykládal ostatním atletům o svém novém tréninkovém režimu, strategii závodu a o tom, jak rychle dokáže běžet. Všichni očekávali, že Louie podá vynikající výkon. Večer před závodem zaklepal na dveře Louieho hotelového pokoje trenér z univerzity Notre Dame a tvářil se vážně. Sdělil Louiemu, že trenéři soupeřů nařídili svým běžcům, aby si nabrousili hřeby na tretrách a pokopali ho. Louie takovéto nařčení odmítl. K něčemu takovému by se nikdo dobrovolně nepropůjčil, tím si byl jist.

Mýlil se. Asi v polovině závodu, v okamžiku, kdy se Louie chystal ujmout vedení, ho obklopilo několik běžců a začali do něj strkat. Louie se znovu a znovu snažil dostat z obklíčení, ale nedokázal ostatní běžce předběhnout. Náhle jeden muž vedle něho uskočil do strany a dupl Louiemu na nohu tak, až mu hřeby tretry projely chodidlem. O chvíli později začal běžec před Louiem vykopávat dozadu a několikrát se trefil Louiemu do holení. Třetí běžec vrazil loket Louiemu do hrudníku tak tvrdě, že mu zlomil žebro. Diváci jen zalapali po dechu.

Louie, krvácející a plný ran, byl v pasti. Celé kolo a půl běžel v chumlu mužů a nedokázal jim utéct, a musel omezit rychlost, aby nevběhl na běžce před sebou. Nakonec, když se blížilo poslední kolo, před sebou uviděl malou mezeru. Vrhl se vpřed, proletěl kolem muže v čele závodu, a lehce zvítězil i s rozervanou tretrou, krvácejícími holeněmi a bolavým hrudníkem.

Zvolna doběhl a zastavil, cítil hořkost a rozčarování. Když se ho trenér zeptal, jestli ví, jak rychle běžel, Louie odpověděl, že mohl mít čas tak 4:20.

Na tabuli vyskočila čísla ukazující dosažený čas. Tribuny uznale zahučely. Louie zaběhl jednu míli v čase 4:08,3. Byl to nejrychlejší závod v historii NCAA a pátý nejrychlejší mílový závod pod širým nebem vůbec. Louiemu unikl světový rekord jen o 1,9 sekundy. Jeho čas zůstane v NCAA nepřekonán celých patnáct let.

Několik týdnů nato se Japonsko zřeklo pořadatelství olympiády a letní hry 1940 se měly přesunout do Finska. Louie tedy přesměroval své tužby z Tokia do Helsinek a pilně trénoval dál. Vyhrál všechny závody, kterých se ve školním roce 1939 zúčastnil. V prvních měsících roku 1939 patřil mezi nejlepší běžce Ameriky v halové soutěži na jednu míli a dosáhl naprosto vynikajícího výsledku – do čtyř minut mu chyběly 2,2 sekundy. Dvakrát porazil Cunninghama a neustále se zlepšoval. V únoru v Boston Garden zaběhl míli v čase 4:08,2, o šest desetin sekundy rychleji, než byl dosud nejrychlejší halový závod na jednu míli.5 O dva týdny později v Madison Square Garden dosáhl času 4:07,9, a jen těsně před cílovou páskou ho dostihl velký Chuck Fenske, jenž svým výkonem vyrovnal světový halový rekord. Za několik měsíců měla být olympiáda a Louie byl v dokonalé kondici.

Se zlomeným žebrem a poraněnýma nohama oslavuje Louie své rekordní vítězství na šampionátu NCAA. Foto poskytl Louis Zamperini.

Zatímco Louie dřel na univerzitě, daleko odtud se lámaly dějiny. V Evropě Hitler spřádal plány na ovládnutí kontinentu. Stejně velikášské plány měli v Asii vůdci Japonska. Japonsko, chudé na přírodní zdroje a s obchodem ochromeným vysokými cly a nízkou poptávkou, se potýkalo s nutností uživit své obyvatele, kterých stále přibývalo. Při pohledu na své sousedy s bohatými přírodními zdroji viděli představitelé Japonska budoucnost v ekonomické nezávislosti a nejenom v ní. Základní myšlenkou japonské identity byla víra, že Japonci jsou božsky předurčeni vládnout svým asijským sousedům, které pokládali od přírody za druhořadé. „Ve světě jsou nadřazené a podřadné rasy,“ prohlásil japonský politik Čikuhei Nakadžima v roce 1940, „a je svatou povinností vůdčí rasy vést a osvítit ty méněcenné“. Japonci jsou podle něho „jedinou nadřazenou rasou na světě“. Vedeni nutností a osudem hodlali japonští vůdci „naroubovat krev rasy Jamato do půdy sousedních národů“. Jejich cílem bylo podmanit si Dálný východ.

Japonská vláda, ovládaná armádou, se na výpad dlouho připravovala. Desítky let vychovávala zdatnou, technicky vyspělou armádu a námořnictvo, a prostřednictvím militaristického školního systému neúnavně a násilně zpracovávajícího děti k víře, že jedinou metou je naplnění osudu impéria, formovala svůj lid pro válku. Soustavnou indoktrinací, tělesnými tresty a odlidštěným drilem japonská armáda ve svých vojácích vypěstovala nepřetržitou brutalitu. „Přisuzujíc násilí posvátný význam,“ napsala historička Iris Changová, „japonská armáda povyšovala náboženství na kulturní příkaz, stejně mocný jako ten, který mobilizoval v křižáckých taženích a za španělské inkvizice Evropany.“ Changová cituje proslov jednoho japonského generála z roku 1933: „Každá jednotlivá střela má být vypálena ve jménu císařství a na hrotě každého bodáku musí být vyryto znamení národní cti.“6 V roce 1931 si Japonci vyzkoušeli síly vpádem do čínské provincie Mandžusko, kde vyhlásili „protektorátní“ loutkový stát. To byl jenom začátek.

Koncem třicátých let bylo Německo i Japonsko připraveno k výpadu. A právě Japonsko udeřilo první, když v roce 1937 vyslalo svá vojska, aby rozdrtila zbytek Číny. Rovněž v Evropě se rozpoutala válka. Amerika, která zůstávala dlouho izolacionistická, najednou zjistila, že je vtažena do obou konfliktů: v Evropě představovali její spojenci překážku v Hitlerově tažení; na Východě zase Japonci pustošili Čínu, dávného přítele Ameriky, a v ohrožení byla americká území Havaj, Wake, Guam a Midway i Filipínské společenství. Svět se řítil do katastrofy.

Jednoho pošmourného dubnového dne roku 1940 se Louie vrátil do svého pokoje a zjistil, že celý kampus hučí vzrušením. Hitler rozpoutal nad Evropou svůj blitzkrieg, brzy ho následovali jeho sovětští spojenci, a na celém kontinentu se rozhořela válka. Finsko, pověřené uspořádáním letní olympiády, mělo vážné problémy. Helsinský olympijský stadion se po zásahu sovětských vojsk částečně zřítil. Gunnar Hoeckert, který v Berlíně porazil Louieho v běhu na pět kilometrů a získal pro Finsko zlato, byl mrtev, padl při obraně své vlasti.7 Olympijské hry byly zrušeny.

Louie nevěděl, kam se vrtnout. Onemocněl, napřed měl otravu z jídla a pak zánět pohrudnice. Rychlost ho opustila a prohrával závod za závodem. Když na univerzitě skončil jarní semestr, sebral svůj absolventský prsten a opustil kampus. K získání diplomu mu chybělo jen pár kreditů, ale na zkoušky měl ještě skoro celý rok 1941. Našel si práci svářeče v závodě Lockheed Air Corporation a truchlil nad ztracenou olympiádou.

Celé léto 1940 pracoval, a Amerika zatím pomalu směřovala k válce. V Evropě Hitler zahnal Brity a jejich spojence v bitvě u Dunkerque na moře. Na Východě Japonci vtrhli do Číny a mířili do Indočíny. Prezident Franklin Roosevelt ve snaze zastavit Japonce uvalil embargo na import strategického zboží, zejména na železný šrot a letecké palivo. V následujících měsících pak zakáže vývoz ropy, zmrazí japonská aktiva v amerických bankách a nakonec vyhlásí úplné obchodní embargo. Japonsko pokračovalo v tažení.

Letecká továrna Lockheed měla pro válku strategický význam, neboť se zde vyráběly letouny pro americké i britské letectvo. Z hangáru, kde pracoval, Louie vídal stíhací letouny P-38, jak mu křižují nad hlavou. Od leteckého výletu v dětství se v letadlech cítil nesvůj, ale při pohledu na P-38 jako by ho k letounům něco přitahovalo. A přitahovalo ho to i v září, kdy Kongres schválil všeobecnou brannou povinnost. Ti, kteří se přihlásili dobrovolně k armádě, si mohli vybrat specializaci. A tak počátkem roku 1941 Louie vstoupil do Armádního leteckého sboru Spojených států.8

Louieho poslali do letecké školy Hancock College of Aeronautics ve městě Santa Maria, a tam zjistil, že létat s letadlem je úplně něco jiného, než když se na to díváte ze země. Byl rozčilený, v letadle se mu dělalo špatně. Když skončil s výcvikem, podepsal nějaké papíry, které se ani neobtěžoval číst, opustil armádu a našel si místo v komparsu. Právě pracoval na natáčení filmu Sedmá kavalérie^9 s Errolem Flynnem a Olivií de Havilland, když přišel dopis. Byl to povolávací rozkaz.

Datum, kdy se měl dostavit k odvodu, bylo stanoveno ještě před dokončením Flynnova filmu. Jenže kdyby zůstal až do konce natáčení, mohl si vydělat o dost víc. A tak těsně před lékařskou prohlídkou snědl hrst sladkých tyčinek a díky vysokému krevnímu cukru prohlídkou neprošel. Dostal příkaz dostavit se na další testy, ovšem mezitím mohl dokončit natáčení a dostal patřičně zaplaceno. Teprve pak, 29. září, vstoupil do armády.

Když skončil se základním výcvikem, čekalo ho nemilé překvapení. Protože si předtím pořádně nepřečetl propouštěcí papíry, nevěděl, že podepsal souhlas s případným budoucím vstupem do letectva. A tak se v listopadu 1941 dostavil na základnu Ellington Field poblíž texaského Houstonu. Americké letectvo z něj hodlalo udělat bombometčíka.

Louie při výcviku

Toho podzimu, zatímco Louie byl na dobré cestě stát se letcem, dorazil na stůl ředitele FBI J. Edgara Hoovera urgentní dopis. Přišel od brigádního generála ministerstva obrany, z vojenské zpravodajské služby. Důvěryhodný informátor v něm varoval vojenské úřady před jistým mužem z Kalifornie, který pracuje pro údajně neškodnou místní japonskou organizaci, ale ve skutečnosti je zaměstnancem japonského námořnictva a jeho úkolem je shromažďovat peníze na válečné aktivity v Japonsku. Podle informátora japonští nadřízení nedávno tohoto muže převeleli do Washingtonu a tam měl pokračovat v činnosti podle jejich rozkazů. Tento muž je prý znám jako „pan Sasaki“. Byl to Louieho kamarád Jimmie.

Ačkoliv dochované záznamy o informátorově hlášení neobsahují žádné detaily o údajných Sasakiho aktivitách, podle poznámek, které si později zapsal kapitán torranské policie, chodil Sasaki pravidelně na pole poblíž elektrárny kousek od Torrance Boulevard. Tam si postavil výkonnou vysílačku a jejím prostřednictvím posílal informace japonské vládě. Pokud se obvinění zakládalo na pravdě, vysvětlovalo by to záhadné Sasakiho výlety do Torrance. Louieho dobrý kamarád byl možná špion.

Sasaki se skutečně přestěhoval do Washingtonu jako zaměstnanec japonského námořnictva. Pracoval na japonském velvyslanectví a bydlel v domě, v němž se s oblibou ubytovávali kongresmani. Brzy si získal popularitu mezi washingtonskou elitou a vídal se se zákonodárci při koktejlech, na golfu ve vojenském Country Clubu, stýkal se s úředníky policie a ministerstva zahraničí, a po večírcích se dobrovolně nabízel jako řidič. Není ovšem jasné, na čí straně stál; při jedné koktejlové party poskytl jistému kongresmanovi citlivé informace o výrobě japonských letadel.

Dopis, který dorazil na FBI, vyvolal pozdvižení. Hooverovi připadal natolik důležitý, že o tom informoval ministra zahraničních věcí a nařídil Sasakiho vyšetřování.

Necelé dva týdny nato, v neděli krátce po východu slunce, letěl nad Pacifikem pilot v malém letounu. Tmavé moře pod ním ustoupilo bílému pruhu: do severního cípu ostrova Oahu narážely vlny. Letadlo letělo vstříc nádhernému havajskému ránu.

Oahu se začalo probouzet. Na základně Hickam právě vojáci umývali auto. V domě v ulici Hula Lane se rodinka oblékala na mši do kostela. V důstojnickém klubu na letecké základně Whee-ler Field se rozcházeli hráči od hry pokeru a v kasárnách vrcholila mezi dvěma vojáky polštářová bitva. Na letišti Ewa Mooring Mast Field namířil muž objektiv fotoaparátu na svého tříletého syna. Vojenské jídelny většinou zely prázdnotou – vojáci ještě pospávali na palandách válečných lodí pohupujících se v přístavu. Důstojník v kajutě bitevní lodi U. S. S. Arizona se právě chystal převléknout na mistrovský zápas v baseballu, zatímco na palubě se shromáždilo mužstvo, aby vztyčilo vlajku, a pak kapela zahraje státní hymnu, jako tradičně každé nedělní ráno.

Pilot letící vysoko nad jejich hlavami napočítal osm bitevních lodí, kompletní americkou tichomořskou flotilu. Nízko při zemi se držel lehký opar.

Pilot se jmenoval Micuo Fučida. Otevřel kryt letounu a vystřelil na oblohu signální raketu zanechávající po sobě na obloze zelenou stopu. Pak nařídil radistovi, aby vyťukal signál k útoku, a vzápětí se za Fučidou rozvinula letka 180 japonských letadel a zamířila na Oahu. Muži na palubě Arizony zvedli hlavy.

V kasárnách jeden z mužů při polštářové bitvě padl k zemi. Byl mrtev, v krku mu zela pěticentimetrová díra. Jeho kamarád běžel k oknu a viděl, jak se dům naproti nadzvedl a sesypal se v troskách. Zřítil se na něj střemhlavý bombardér s rudými kruhy na křídlech.

Pete Zamperini byl toho rána u kamaráda a mastili karty, pak si chtěli jít zahrát golf. Na roštu se pekly vafle a jejich syčení se mísilo s tiše hrajícím rádiem. Náhle bylo vysílání přerušeno a ozval se rozčilený hlas. Hráči položili karty.

V Texasu Louie právě seděl v kině na víkendovém opušťáku. Sál byl plný vojínů, kteří si užívali volna od nekonečného drilu. V půlce filmu plátno náhle zbělalo a kino zaplavilo světlo. Na pódium vyběhl nějaký člověk. Copak hoří? pomyslel si Louie.

Všichni vojíni se musí okamžitě vrátit na své základny, oznámil ten člověk. Japonsko zaútočilo na Pearl Harbor.

Louie si bude dlouho pamatovat, jak tam seděl s očima široce otevřenýma a v hlavě mu divoce vířily myšlenky. Popadl čapku a vyběhl z kina.

5 Vzhledem k tomu, že halové dráhy jsou kratší než venkovní a běžci musí při stejné vzdálenosti vícekrát proběhnout zatáčkou, jsou halové časy obecně delší. V roce 1940 byl rekord na jednu míli na venkovní dráze o sekundu rychlejší než halový rekord.

6 I. Changová, Nankingský masakr, překlad Jiří Gója.

7 Hoeckertův kolega z týmu Lehtinen, olympijský vítěz na 5 km z roku 1932, věnoval svou zlatou medaili jinému finskému vojákovi na Hoeckertovu památku.

8 Do armády vstoupila i řada dalších velkých běžců. Když se zkoušel zapsat Norman Bright, byl odmítnut kvůli nebezpečně pomalému tepu, což byl důsledek jeho mimořádné fyzické zdatnosti. Problém vyřešil tím, že uběhl tři míle a pak zamířil přímo do další kanceláře. Když se hlásil k námořnictvu Cunningham, komise při pohledu na jeho groteskně zjizvené nohy usoudila, že je příliš postižený, než aby mohl sloužit. Pak někdo vstoupil a řekl jim, kdo to je, a komise ho tedy přece jen zapsala.

9 They Died with Their Boots On.

DRUHÁ ČÁST

Kapitola šestá

Létající rakev

Ve chvíli, kdy se japonské letouny střemhlav řítily na Oahu, na atolu Wake, vzdáleném dva tisíce mil na západ sedělo ve stanu důstojnické jídelny pár vojáků a snídali palačiny. Titěrný ostrůvek uprostřed nekonečných vod Pacifiku, navíc bez zdroje vody, by mohl být zcela neužitečným atolem, nemít jednu obrovskou přednost: díky své poloze byl strategicky ideálním místem pro leteckou základnu. A tak se stal domovem pro jednu leteckou dráhu a asi pět stovek nudících se amerických vojáků, většinou příslušníků námořní pěchoty. S výjimkou občasných zastávek letadel společnosti Pan American, které zde doplnily palivo, se tu nic zajímavého nedělo. Ale toho prosincového rána, právě když se vojáci zakousli do palačinek, se rozhoukala siréna ohlašující nálet. V poledne se obloha černala japonskými bombardéry, budovy létaly do vzduchu a pár vyděšených chlapů na méně než třech čtverečních mílích korálů náhle stálo tváří tvář druhé světové válce.

A všude nad celým Tichomořím se odehrával stejný příběh. Za necelé dvě hodiny, kdy kroužili nad Pearl Harborem, Japonci zasadili americkému námořnictvu těžkou ránu a zabili přes 2400 lidí. Takřka současně zaútočili na Thajsko, Šanghaj, Malajsii, Filipíny, Guam, Midway a Wake. V jediném dni neskutečného násilí začala japonská jatka.

V Americe očekávali invazi každým okamžikem. Ani ne hodinu poté, co Japonci bombardovali Havaj, byly v Sanfranciské zátoce položeny miny. Ve Washingtonu ředitel Úřadu pro civilní obranu Fiorello La Guardia objížděl město v policejním voze s houkajícími sirénami a volal do tlampače: „Klid!“ V Bílém domě Eleanor Rooseveltová spěšně psala dopis své dceři Anně s naléhavou žádostí, aby odvezla děti pryč ze západního pobřeží. Komorník zaslechl prezidenta, jak se ptá sám sebe, co bude dělat, jestliže se japonské jednotky dostanou až do Chicaga.

Na Massachusetts Avenue se z areálu japonské ambasády, kde pracoval Jimmie Sasaki, začal valit dým. Zaměstnanci na dvoře pálili dokumenty a z chodníku je sledoval ztichlý dav.

V San Francisku byl v noci ze sedmého na osmý prosinec čtyřikrát vyhlášen letecký poplach. V texaské letecké škole Sheppard Field Air Corps School proběhli vyděšení důstojníci ve čtyři ráno kasárnami s křikem, že se blíží japonské letouny, a rozkázali kadetům úprkem vyběhnout ven a vrhnout se k zemi. V následujících dnech se po celém kalifornském pobřeží kopaly zákopy a školy v Oaklandu zůstaly zavřené. Od New Jersey po Aljašku byly postaveny hlídky, aby hlídaly vodní nádrže, mosty, tunely, továrny a nábřeží. V Kearney v Nebrasce dostali obyvatelé města školení, kterak zneškodnit zápalné pumy zahradní hadicí. Všechna okna Ameriky, od usedlostí na zapadlých samotách až po Bílý dům, byla zatemněna černými závěsy. Mezi lidmi kolovaly děsivé zvěsti. Mělo se zaútočit na Kansas City. San Francisko je bombardováno. Japonci zabrali Panamský průplav.

Japonci začali rychlým tempem dobývat další části zeměkoule. Desátého prosince napadli Filipíny a obsadili ostrov Guam. Druhý den vtrhli do Barmy; o pár dní později obsadili britské Borneo. O Vánocích padl Hongkong; v lednu severní Borneo, Rabaul, Manila a americká základna na Filipínách. Britové se stahují z Malajsie a o sedmdesát dní později se v Singapuru vzdávají.

Byl tu jeden zádrhel: ostrov Wake, považovaný Japonci za lehce přemožitelný, se nehodlal jen tak vzdát. Japonci tento atol bombardovali a ostřelovali tři dny. Jedenáctého prosince se pokusili o mohutnou invazi za účasti jedenácti torpédoborců a lehkých křižníků. Skupinka obránců se však postavila na odpor: Američané potopili dva torpédoborce a ostatních devět lodí poškodili, mimo jiné díky bombardérům, a donutili Japonce ustoupit. Byla to první ztráta Japonců v této válce. Teprve 23. prosince konečně ostrov dobyli a zajali všechny osoby, které zde našli. Ztráty Japonců činily 1153 osob oproti dvaapadesáti padlým americkým vojákům.

Zajatci byli několik dní drženi na letištní dráze, v noci se třásli zimou a ve dne potili vedrem, zpívali vánoční koledy a vzájemně se povzbuzovali. Původně měli být popraveni, ale po intervenci japonského důstojníka byla většina nacpána do podpalubí a poslána do Japonska a okupované Číny jako jedni z prvních Američanů, kteří se měli stát válečnými zajatci. Devadesát osm zajatců zůstalo na ostrově, aniž by o tom byla Amerika uvědoměna. Japonci si z nich udělali otroky.

I když byl Louie zprvu nešťastný z toho, že musí znovu nastoupit k letectvu, nakonec to nebylo tak zlé. Po výcviku na základně Ellington Field v Texasu a pak na letecké škole v texaském Midlandu dosáhl při zkouškách vynikajících výsledků. Létalo se obvykle přímočaře bez změny výšky, takže s nevolností neměl problémy. A co bylo nejlepší, pro ženy byli chlapci v uniformách naprosto neodolatelní. Jednou odpoledne si Louie vyšel ven, a hned vedle něj přibrzdil kabriolet plný blondýnek, zatáhly ho do auta a odvezly na mejdan. Když se to stalo podruhé, pochopil, že všechno má svou lepší stránku.

Při výcviku se Louie učil používat dva druhy zaměřovačů. Při hloubkovém bombardování se používal primitivní ruční zaměřovač v ceně jednoho dolaru. Pro plošné bombardování měli zaměřovač Norden, mimořádně sofistikovaný analogový počítač, který stál 8000 dolarů, tedy dvakrát více než byla běžná cena domu v USA. Při bombardování s Nordenem Louie vizuálně lokalizoval cíl, provedl výpočet a zadal údaje o rychlosti letounu, výšce, větru a další faktory. Zaměřovač pak převzal řízení letounu, navedl ho přesně na cíl, vypočítal úhel odhozu a v optimálním okamžiku odhodil pumu. Jakmile byly pumy venku, Louie vykřikl „pumy odhozeny!“ a pilot opět převzal řízení letadla. Zaměřovače Norden podléhaly nejpřísnějšímu utajení: skladovaly se ve střežených místnostech a dopravovaly se za ozbrojeného doprovodu, a bylo zakázáno fotografovat je nebo o nich psát. Pokud by se letadlo zřítilo, Louie měl podle rozkazu do přístroje vystřelit Coltem ráže .45, aby nepadl do rukou nepřítele, a pak teprve mohl přemýšlet o tom, jak zachránit sebe.

V srpnu roku 1942 Louie zakončil výcvik v Midlandu s hodností poručíka. Skočil do kamarádova cadillaku a odjel do Kalifornie rozloučit se s rodinou před nástupem k poslední části výcviku. A pak už ho čeká válka. Domů se přijel s Louiem rozloučit i Pete, který měl nyní hodnost vrchního lodníka u amerického námořnictva a sloužil v San Diegu.

Odpoledne 19. srpna se rodina Zamperiniů shromáždila na schůdcích před domem k poslední fotografii. Louie a Pete ve fešáckých uniformách stojí na spodním schodu, mezi nimi o schůdek výš maminka, malá a drobná vedle postav synů. Louise měla slzy na krajíčku. Srpnové slunce jí vrhá do tváře ostré stíny, a ona i Louie mhouří oči a dívají se trochu stranou od objektivu, jako by se všechno před nimi utápělo v záři.

Louie s otcem jeli spolu na vlakové nádraží. Nástupiště bylo plné mladých mužů v uniformách a plačících rodičů, všichni se objímali a loučili. Louie objal otce a cítil, jak se chvěje.

Když se vlak rozjel, Louie vyhlédl z okna. Otec stál s rukou ve vzduchu, ve tváři rozechvělý úsměv. Uvidíme se ještě někdy? napadlo Louieho.

Poslední foto rodiny před Louieho odjezdem do války

Vzadu stojí zleva doprava: Harvey Flammer, Sylviin budoucí manžel;

Virginia, Sylvia a Anthony Zamperiniovi.

V popředí: Pete, Louise a Louie

Foto poskytl Louis Zamperini.

Vlak ho vezl do státu Washington, do Ephraty, kde se uprostřed vyschlého jezera nalézala letecká základna, věčně sužovaná prašnými bouřemi; jezerní dno zřejmě pojalo úmysl základnu i s posádkou a všemi letadly pohřbít, a dařilo se mu to. Ve vzduchu stále létalo tolik prachu, že se muži brodili po kotníky prašnými závějemi. Oblečení, které nechali venku, bylo věčně špinavé, při jídle venku na zemi měli jídlo plné písku. Pozemní personál, který měl každých jednadvacet dní vyměňovat prachem zanesené motory u čtyřiadvaceti letadel, musel pojezdové dráhy postříkat naftou, aby se prach nevířil. Dostat ze sebe prach byl problém; teplá voda došla dávno předtím, než vojáci dorazili na základnu, a protože v kantýně se neprodávalo holicí mýdlo, prakticky každý měl na bradě štětinatý porost, do kterého se prach náramně dobře chytal.

Pár dní po příjezdu stál Louie celý zpocený na kraji tábora a se zoufalstvím v očích pozoroval okolní krajinu, když k němu přikročil pomenší poručík a představil se. Byl to Russell Allen Phillips, pilot Louieho osádky.

Russell Allen Phillips

Foto poskytla Karen Loomisová.

Phillips se narodil v roce 1916 v Greencastle v Indianě a právě mu bylo 26 let. Pocházel z hluboce věřící rodiny a vyrůstal v La Porte v Indianě, kde jeho otec působil jako metodistický pastor. V dětství býval hodným a tichým chlapcem a dospělí ho považovali za trochu bojácného, ale ve skrytu duše byl neohrožený natolik, že podnikal partyzánské výpady a vrhal pytlíky s moukou na projíždějící auta, a schovával se v kufrech automobilů, aby se dostal do depa závodů Indy 500. Na Purdue University vystudoval obor lesnictví a ochrany přírody. Při výcviku v Reserve Officier Training Corps (ROTC) kapitán prohlásil, že v životě neviděl vojáka, který by vypadal „tak neschopně a nemožně“. Nedbaje kapitánových soudů zapsal se Phillips k letectvu a projevil se jako rozený letec. Doma mu říkali Allen; v Air Corps byl pro všechny Phillips.

První věc, které si lidé na Phillipsovi nejčastěji všimli, bylo to, že si ho předtím nevšimli. Byl tak nenápadný, že mohl být v místnosti hodně dlouho, než si lidé uvědomili, že tam vůbec je. Svou podsaditou postavou s krátkýma nohama trochu připomínal hydrant, a vysloužil si za to různé přezdívky. Z neznámých důvodů nosil jednu nohavici o kus kratší než druhou. Jeho pravidelný chlapecký obličej měl tendenci splývat s okolím, což byl patrně jeden z dalších důvodů jeho neviditelnosti. Phillips byl příjemný člověk, a soudě podle jeho dopisů, uměl se výborně vyjadřovat, ale dával přednost mlčení. Mohli jste ho postavit doprostřed veselící se party na večírku a na konci jste zjistili, že neřekl ani slovo. Lidé s ním vedli dlouhé rozhovory a až posléze si všimli, že celou dobu vůbec nepromluvil.

Jestli snad existovalo něco, co by ho vyvedlo z rovnováhy, nikdy se do takové situace nedostal. Vypořádal se s jakýmkoliv myslitelným i nemyslitelným rozkazem svých nadřízených i s nejsvéráznějšími nápady svých podřízených, a vyrovnaně snášel všechny nepříjemné situace, které vojenský život přináší. Veškeré problémy řešil s klidem a přizpůsobivě. A ke svému překvapení Louie i ostatní členové posádky zjistili, že tomuto na první pohled povolnému a přizpůsobivému pilotovi v krizových okamžicích zřejmě koluje místo krve led.

Phillips měl jednu velkou vášeň. Když nastoupil na univerzitu, jeho otec začal pracovat jako pastor v Terre Haute. Tam sestra představila Phillipsovi dívku z církevního sboru, studentku ze stejné univerzity, která se jmenovala Cecile Perryová a říkali jí Cecy. Měla plavé vlasy, postavu obdařenou bujnými křivkami, bystrého ducha a kočku jménem Chopper. Studovala učitelství. Na školním plese v Terre Haute Allen Cecy políbil. Od té doby byl nadobro ztracený, a stejně tak i ona.

Jedné listopadové soboty 1941 strávil Phillips s Cecy posledních pět minut před odjezdem do armády na indianapoliském vlakovém nádraží. Až bude po válce, učiní z ní svoji nevěstu, sliboval. Ve skříňce měl schovanou její fotku a několikrát týdně jí psal zamilované dopisy. Když bylo Cecy jednadvacet let, poslal jí svoji výplatu, aby si koupila zásnubní prstýnek. Allenův prsten se zakrátko objevil na Cecyině prstu.

V červnu 1942 hned po ukončení školy přicestovala Cecy do Phoenixu, aby viděla Allena, jak mu budou na uniformu připínat odznáček s křidélky. Bláznivě zamilovaná dvojice uvažovala, že spolu utečou a nechají se narychlo oddat, ale pak si to rozmysleli a rozhodli se pro svatbu na Phillipsově příštím působišti, kde také budou společně žít. Pak ale Phillips narukoval do Ephraty a tloukl se do hlavy. „Byl bych stokrát radši, kdybychom se vzali už ve Phoenixu,“ napsal jí, „ale nemůžu tě teď žádat, abys přijela sem a žila v takové díře, jako je Ephrata.“ Znovu svatbu odložili. Na podzim Allenův výcvik skončí. Pak, jak doufali, budou mít příležitost se vídat, než půjde do války.

V Ephratě se Louie a Phillips skamarádili. Phillipsovi byla společnost dobrosrdečného a upovídaného Louieho příjemná. Louie si zase oblíbil Phillipsovu klidnou povahu a považoval ho za nejlaskavějšího člověka, jakého kdy potkal. Nikdy spolu neměli jedinou rozepři a skoro stále byli spolu. Phillips říkal Louiemu „Zamp“; Louie Phillipse nazýval „Phil“.

Postupně byla sestavena celá osádka Philova bombardéru. Palubním inženýrem a střelcem horní věže se stal dvaadvacetiletý Stanley Pillsbury, který předtím, než nastoupil k letectvu, spravoval rodinnou farmu v Maine. Dalším mechanikem byl rodák z Virginie Clarence Douglas, jenž měl ovládat jeden ze dvou bočních kulometů za křídly. Navigátor a přední střelec byl Robert Mitchell, syn profesora z Illinois. Drobný Frank Glassman s kučeravými prstýnky vlasů, který jako by z oka vypadl Harpo Marxovi, bude radistou a později střelcem spodní věže. Protože Frank přijel z Chicaga, říkali mu ostatní muži Gangster. Ray Lambert z Marylandu měl obsluhovat kulomet na zádi. Magnetem na holky pak byl pohledný a temperamentní Harry Brooks, radista a boční střelec z Michiganu. Druhým pilotem byl jmenován George Moznette jr. Protože druzí piloti v rámci kvalifikace střídali letouny, Moznette s posádkou neměl zůstat dlouho, ale rychle se s Philem a Louiem spřátelil.

Moznette, Mitchell, Phil a Louie měli důstojnickou hodnost; ostatní byli poddůstojníci. Všichni byli svobodní, jen Harry Brooks měl doma vážnou známost, stejně jako Phil. Harryho dívka se jmenovala Jeannette a před válkou si stanovili datum svatby na 8. května 1943.

Philova osádka:

Phillips, dočasný druhý pilot Gross, Zamperini, Mitchell, Douglas,

Pillsbury a Glassman. Na fotografii chybí Moznette, Lambert a Brooks.

Muži vyfasovali těžké bundy s ovčím kožíškem a vlněné oblečení, pak se seřadili a nechali se vyfotografovat. Budou tvořit osádku číslo 8, jednu z devíti osádek 372. bombardovací perutě 307. bombardovací skupiny 7. letecké armády. Jediné, co jim chybělo, bylo letadlo.

Louie doufal, že jim bude přidělen letoun B-17 „Flying Fortress“. Byl to druh letadla, ve kterém by se muži rádi viděli: pěkné na pohled, maskulinní, po zuby vyzbrojené, spolehlivé, s dlouhými křídly, a prakticky nezničitelné. Letadlo, které nikdo nechtěl, byl nový bombardér z dílny Consolidated Aircraft, B-24 „Liberator“. Na papíře byl v podstatě srovnatelný s B-17, ale měl jednu velkou přednost. Díky pomocným palivovým nádržím a štíhlým, mimořádně účinným „Davisovým“ křídlům dokázal letět doslova celý den, a to bylo pro stále se rozšiřující bojiště druhé světové války rozhodující.

Liberatora se sraženým čumákem, neohrabaným tělem a stísněným prostorem uvnitř by mohla milovat snad jen hodně krátkozraká máma. Osádky mu dávaly rozličná jména, jako například „Létající cihla“, „Létající vagon“ nebo „Constipated Lumberer“ (dřevorubec se zácpou), což byla slovní hříčka založená na podobnosti s Consolidated Liberator. V pilotní kabině bylo nepochopitelně málo místa, takže pilot a druhý pilot se na sebe museli mačkat, přičemž mise někdy trvaly až šestnáct hodin. Pilot musel natahovat krk, aby přes obrovský ovládací panel získal panoramatický výhled na nos letounu, což bylo asi tak všechno, co viděl. Projít pumovnicí po úzké lávce široké devět palců bylo náročné, zvláště při turbulencích; jedno uklouznutí a člověk se zřítil do pumovnice vybavené nepříliš pevnými hliníkovými vraty, která by se pod vahou padajícího těla snadno vylomila.

Už samo pojíždění bylo dobrodružstvím. Kola B-24 neměla řízení, takže pilot musel bombardér přemisťovat přidáváním plynu střídavě do levého nebo pravého motoru a šlapáním na levou nebo pravou brzdu, přičemž jedna byla obvykle citlivější než druhá. Letadla potácející se na pojížděcích dráhách skýtala náramnou podívanou – většina letadel dříve či později skončila úplně jinde, než piloti zamýšleli, a kolikrát musela být vyproštěna za pomoci lopat.

Jeden pilot napsal, že když poprvé zasedl za kokpit B-24, „bylo to jako sedět na verandě a pilotovat dům“. Podobný názor sdíleli i další piloti. Liberator byl jedním z nejtěžších letounů na světě; model D vážil i s nákladem přes třicet tun. Pilotovat tento kolos bylo jako zápasit s medvědem a po každém letu byli piloti vyčerpaní a bolelo je celé tělo. Piloti obvykle drželi řídicí páku levou rukou a pravou rukou ovládali řídicí panel, a tak jste piloty Liberatoru mohli okamžitě poznat podle výrazně zbytnělých svalů na levé paži. Letoun byl tak neohrabaný, že bylo obtížné létat v sevřených formacích, které byly velmi důležité při odrážení útoku.

Technických nedostatků měl B-24 jako máku. Jestliže jeden ze čtyř motorů vynechal, bylo těžké udržet se ve vzduchu; selhání dvou motorů už znamenalo vážné nebezpečí. Krátce po uvedení B-24 do provozu došlo k několika nehodám, kdy se letadlu za letu odlomil ocas. A ačkoliv válka trvala jen krátce, letoun si už získal pověst choulostivého stroje, zejména kvůli velmi úzkým křídlům, která se mohla po zásahu v boji zlomit. Někteří muži v Ephratě považovali B-24 za smrtící past.

Po dlouhém čekání dorazila letadla 372. perutě konečně do Ephraty. Philova osádka vyšla ven a s přimhouřenýma očima sledovala obzor. Dokonce i na dálku si tu siluetu nemohli splést. Muži si něco mrmlali a Louie zaslechl, jak kdosi říká: „Tamhle je ta létající rakev.“

Přidělili jim letoun B-24D, který vypadal stejně jako ostatní. Další tři měsíce – v srpnu a v září v Ephratě a v říjnu v Souix City – v letadle prakticky bydleli. Učili se létat ve formacích, stříleli na cíle za vlečnými letadly, simulovali letecké souboje a hloubkové bombardování. Jeden den letěli tak nízko nad Iowou, že vrtulemi rozvířili hotovou písečnou bouři. Odletující písek odřel barvu na břichu letounu a vydrhl nohy Pillsburymu, který seděl u otevřeného krytu na zádi a pokoušel se fotografovat padající cvičné pumy. Louie celou dobu dřepěl ve „skleníku“ v nose letounu a bombardoval cíle. O vynikajících výkonech perutě se brzy dozvěděli velitelé, když na velitelství začaly vyzvánět telefony a rozzlobení farmáři si stěžovali, že jim stolibrová puma 372. perutě srovnala stodolu se zemí a zabila nebohou krávu.

Philova osádka utržila v Ephratě také první šrám. Při jednom cvičném letu jim vypovědělo službu rádio a oni se ztratili. Hodiny letěli naslepo, aniž věděli kam, a teprve před půlnocí přistáli u městečka Spokane, vzdáleného přes půl státu od původního cíle. Tři a půl hodiny byli nezvěstní a letectvo po nich pátralo na celém západním pobřeží. Když Phil vystoupil z letadla, dostal od plukovníka pořádné kapky. Po příletu do Ephraty dostal za uši podruhé, od plukovníka i od majora. „Tu noc jsem maličko zestárl, to mi věř, miláčku,“ napsal v dopise Cecy.

Zděšení nad jejich zmizením ovšem bylo oprávněné. Ještě než Louie začal s výcvikem jako bombometčík, dostal dopis od přítele, jenž právě u amerického letectva prodělával výcvik.

Asi jsi četl o tom kadetovi a instruktorovi, co se minulý týden zabili. Ti kluci měli fakt ukrutnou smůlu. Spadli zrovna v okamžiku, když šli po třetí zatáčce na přistání. Letadlo udělalo jednu vývrtku a pak sebou prásklo o zem… Při nárazu je to úplně roztrhalo na kusy a instruktora přeřízl bezpečnostní pás na dvě půlky. A když se rozflákli, tak to tam vypadalo, jako by tam někdo rozházel tři pánve rajčat a krekrů (krev a maso). Rozmašírovalo je to na kousky, ani je nemohli identifikovat.

Dopisy budoucích letců celé Ameriky se takovými historkami jen hemžily. Chyba pilota a navigátora, technické závady nebo jen smůla zabíjely vojáky při výcviku v ohromném počtu. V amerických Army Air Forces neboli AAF^10 (později Air Corps) došlo v průběhu války k 52 561 leteckým neštěstím, při nichž zahynulo 14 903 osob. I když někteří z nich prováděli průzkum pobřeží nebo plnili jiné povinnosti, lze předpokládat, že většinou šlo o vojáky ve výcviku, kteří zemřeli ještě dřív, než se dostali na bojiště. Za dobu tří měsíců, kdy Philovi muži podstupovali výcvik, došlo k nehodám u 3041 letounů AAF, čili více než 33 denně, a každý den zemřelo devět osob. V měsících, které následovaly, nebylo neobvyklé, když si nehody vyžádaly přes pět set životů každý měsíc. V srpnu 1943 zahynulo 590 letců, tedy 19 denně.

Louie, Phil a jejich osádka viděli umírání z první ruky. V červenci se v Liberatoru B-24 zabil Philův blízký přítel, jen chvilku poté, co s Philem poobědval. Jednoho deštivého rána se Philova osádka připravovala k letu spolu s další osádkou. V poslední chvíli byli Phil se svými muži odvoláni, ale druhá osádka vzlétla, uletěla asi dvě míle a pak se jejich letoun zřítil, přičemž zahynul pilot a navigátor. V říjnu se v Sioux City zřítil do pole další bombardér z jejich skupiny a při tom zahynuli dva letci. Když se Phil dozvěděl, že v tisku se psalo o neštěstí, ale nebyla uvedena jména osádky, utekl ze schůze, aby poslal rodině zprávu, že v tom letadle nebyl on.

Letectvo dělalo vše pro to, aby se letci naučili pád letadla přežít. Muži prodělali výcvik, jak připravit letoun na dopad a jak si počínat, aby přežili. Každý muž měl přiděleno stanoviště, na které se měl v případě pádu letounu odebrat: v Louieho případě to bylo pravé boční střeliště. Také absolvovali simulace nouzových situací a vyskakovali ze stojících letadel. Cvičili skok otevřenými vraty pumovnice; jindy vyskakovali bočními střelišti, ovšem museli myslet na to, aby je při opuštění letadla nepřesekla dvojitá směrovka těsně za okénkem. Také se učili přistávat na hladině. Phil všechno poctivě nastudoval, ale představa přistání na vodě s obřím bombardérem mu připadala „trochu blbá“. Po zhlédnutí instruktážních filmů se jejich pochybnosti ještě prohloubily, neboť v každém filmu se letoun B-24 při přistání na vodu rozlomil.

Výcvik byl skutečnou zatěžkávací zkouškou a Philova osádka prošla velikými změnami. To, co je čeká, nepřežijí všichni, a ti, co přežijí, budou hovořit o štěstí, že mohli sloužit s tak zkušenými muži. Pracovali společně na plný výkon a soudě podle jejich výsledků z výcviku nebylo v peruti lepší osádky. Ze všech, kteří přežijí, jak z této osádky, i jiných, bude největší chvála směřovat k Philovi. Letouny B-24 byly stavěny pro vysoké piloty, a ačkoliv Phil potřeboval polštářek, aby dosáhl nohama na pedály a zároveň viděl přes ovládací panel, byl beze všech pochyb ve své práci vynikající. Phil, jak řekl Louie jednomu reportérovi, byl „zatraceně dobrej pilot“.

Letoun B-24 přidělený Philově osádce byl velmi osobitý stroj. Z jednoho ventilu unikalo palivo do pumovnice a Pillsbury tak měl ve zvyku nervózně procházet trupem a čichat do vzduchu. Zlobil je také ventil pro přívod paliva, který museli Pillsbury a Douglas pokaždé seřídit, jinak zůstával úplně otevřený a motor se zpomaloval, nebo způsoboval ohlušující zpětnou střelbu do karburátoru. Ukazatele paliva byly spolehlivé až do chvíle, než se nádrže téměř vyprázdnily, a pak najednou hlásily zázračné doplnění paliva. Jeden motor, z důvodů známých jen letadlu, byl žíznivější než druhý, takže palivoměry bylo nutno stále pečlivě sledovat.

Časem se jejich pochybnosti ohledně Liberatorů rozptýlily. Ani po stovkách hodin intenzivního výcviku je letoun nikdy nezklamal. I přes svou ošklivost a jankovitost to byl ušlechtilý stroj, odolný a neúnavný. Pozemní personál byl téhož názoru: láskyplně o letadlo pečovali a s nadšením sledovali jeho let. Vždycky když se nějaký Liberator vrátil, přivítali ho s úlevou a spílali osádce, utrpěl-li letoun nějaký šrám. Letci mluvili o „létajícím vagonu“, ale pro Louieho byl letoun jeho „doma“.

Na zemi osádka společně popíjela, koupali se v okolních jezerech a potloukali se po Ephratě a Sioux City. Jak Louie zjistil, pozemní posádka nováčků, která Sioux City navštívila před nimi, přesvědčila místní děvčata, že jejich insignie označují důstojnickou hodnost. Zatímco Louie se vydal tento nešvar napravit, Phil měl noční službu v operační kanceláři. V noci si zdříml a zdál se mu hrozný sen. V tom snu se vrátil domů z vojny a zjistil, že ho Cecy nechala.

Jednoho sobotního odpoledne v polovině října 1942 si muži 372. perutě podle rozkazu sbalili zavazadla. Zkrátili jim výcvik a poslali je na základnu Hamilton Field v Kalifornii a odtud měli odletět na moře. Phil byl z toho celý skleslý. Cecy za ním měla zrovna přijet a uvažovali o tom, že se v Sioux City vezmou. Minou se o tři dni. Dvacátého října odletěla peruť do Iowy.

Na základně Hamilton Field malíř postupně všem vyzdobil letouny: na každý namaloval jméno a k tomu příslušný obrázek. Pojmenování bombardéru byla veliká tradice. Letci z B-24 si vymýšleli vtipná i méně vtipná jména, jako například E Pluribus Aluminum, Axis Grinder, The Bad Penny nebo Bombs Nip On. Někteří neváhali sáhnout po peprnějších názvech a namalovali na své stroje více či méně oděná děvčata. Na jednom z letadel byl obrázek námořníka pronásledujícího nahou dívku. Letoun nesl jméno Willie Maker. Louie měl snímek, jak stojí před jedním takovým frivolním obrázkem a zubí se na celé kolo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezlomný.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.