motto

BARBARA

NESVADBOVÁ

ŘÍZKAŘI

Vždy, když něco moc chci,

tak to nevyjde.

Když něco usilovně hledám,

tak to nenajdu.

A když začnu lidi o něčem přesvědčovat,

zdaleka ne vždy se mi to povede.

Ale naprosto bezpečně zblbnu sama sebe!

Praha 2012

© Barbara Nesvadbová 1997

Cover photography © Lukáš Dvořák, 2012

ISBN 978-80-7246-706-8

Obsah

Ř ÍZKA Ř I

MOJE P Ř ÍTELKYN Ě

CESTA DO HLUBIN MÉ DUŠE

ZÁKLADNÍ INSTINKT

ODVYKACÍ KÚRA

VÁNOCE

REPORTÉRKOU POPRV É

PARANOIA

REPORTÉRKOU PODRUH É

PODRUHÉ A NAPOSLEDY I

P Ů J Č UJI SI VAŠEHO MUŽE VRÁTÍ SE SÁM II

ZÁKON POSUNU O JEDNOHO

MODLI SE SÁM ZA SEBE NIKDO JINÝ SE ZA TEBE NEMODL Í

NUDA V PRAZE

M. B. Stennickemu,

s díky

ŘÍZKAŘI

Měla jsem své oblíbené puntíkaté kalhoty a tílko. Čekala jsem u vrátnice univerzity, až mi vrátná vydá vzkazy a opsané přednášky. Venku je třicet stupňů. Horko. Vypadám strašně. Trošku jako klaun. Ještě že existují černé brýle. Image úspěšné dívky v kostýmu je pro dnešek nechán doma.

Otočila jsem se od vrátné a zahlédla ho, jak mne pozoruje. Pak zavrtěl hlavou. Jako člověk, který nechápe. Něco si potichu zamumlal a odešel. Nepoznal mne. Muž, který mne dva roky intenzivně miloval, mne dnes, po pěti letech, nepoznal. A přitom jsem se vůbec nezměnila!

Zamiloval se do mne už na gymnáziu. Chodil o ročník výš. Byl černovlasý a krásný. Stará paní Křečková – moje sousedka – mi dodnes říká: „Jo, tenkrát s Matějem, to vám to slušelo!“

Jména jako Matěj, Milan, Miloslav se mi hnusí. Připadají mi naprosto asexuální. Vzbuzují ve mně představu blonďatého, obtloustlého, zlobivého chlapečka za pecí. Ale zároveň se do mužů se jmény od M – jako třeba Maxmilián, Michael, Marek – zamilovávám.

Matěj ale nebyl z těch, do kterých se ženy zamilovávají. S přítelkyní tomuto typu mužů říkáme „Řízkaři“. Měla také jednoho, jmenoval se Petr. Nosil jí řízky, které pekla jeho maminka. Každá žena má okolo sebe pár „Řízkařů“. Opravují auta, vodovodní kohoutky a zklamané duše.

Matěj nosil pro změnu květiny a kokosové kuličky Rocher. Staral se o mne.

I když jsem měla mononukleózu a dva měsíce ležela doma s horečkami. Hrál mi na kytaru. Opisoval přednášky. Byl milý. Jeho maminka občas telefonovala s mojí maminkou. Říkaly si, jak se ty děti k sobě hodí. Otec zase tvrdil, že „ten černovlasý chlapec není špatný“. Pochopitelně – vyhovoval mu. Otec na něj nežárlil. Nebylo na co. Matěj vůbec neohrožoval otcovu pozici v mých očích. Pozici ojedinělého geniálního archetypu mužství.

Když jsem se uzdravila a začala chodit do školy, čekával na mě denně po vyučování. Vozil mě domů ve vypůjčeném autě a říkal mi, jak jsem krásná. Vyprávěl o svých snech do budoucnosti. V těch snech jsem skoro vždy hrála stěžejní roli. Vlastně mi nic nechybělo. Matěj zahodil džíny a začal nosit obleky. Prý aby se ke mně hodil.

Procházela jsem tenkrát svojí „konzumní érou“. Přátelila jsem se s prodavačkou ze zlatnictví – Kateřinou – a večery (někdy i noci) jsem trávila s jejími italskými zaměstnavateli. Po návratu od nich domů, ověšená čtrnáctikarátovým továrenským zlatem, jsem si s pláčem četla Nietzscheho, bibli a Préverta. Tři oblíbené knihy mé takzvané puberty. Rozdílnost mezi nimi jsem nebrala za směrodatnou. Vyhledávala jsem sentimentální, nihilistické věty či sloky a pak nad nimi v křečích plakala.

Toužila jsem, aby mne někdo vlastnil. Měl nade mnou moc. Proto jsem se alespoň na chvilku nechávala takzvaně kupovat od mužů, jejichž IQ bylo okolo 100.

Dokonce jsem uvažovala nad kariérou prostitutky. Vzrušovala mě představa žákyně akademického gymnázia, kterou si na hodinu koupil italský řidič kamionu, vydávající se za vlastníka špeditérské firmy. Ale příliš jsem se toho bála.

Nevím čeho. Možná ztráty jakési čistoty, nevinnosti. Nevinnosti, kterou jako by ztělesňoval Matěj. Udržovala jsem ho ve stavu doufání. Ve stavu, v němž se ocitá mnoho mužů, myslících si, že už na ně co nejdřív přijde řada. Občas jsem měla výčitky svědomí. Ale brzo jsem je zase zapomněla.

Matěj fungoval jako balzám. Po večeru, kdy jsem neznamenala nic a byla jen hračkou, jsem druhý den byla královnou. První polibky vyprosil. Připadala jsem si jako panovnice, která z dobrého rozmaru zachraňuje poddaného před popravou.

Ve čtvrtek večer jsem byla s Kateřinou na diskotéce.

Celou dobu mne sledoval cizí muž. Opravdu strašný. Připomínal mi chlapy od motorestů. Muže z dálky páchnoucí pivem, s vlasy čtrnáct dní nemytými a trikem o dvě čísla menším.

Kolem půlnoci mě z hlasité hudby začala bolet hlava. Šla jsem ven. Chtěla jsem se projít. Sama. Nevím, co mne to napadlo – nepožádat nikoho o doprovod. Přála jsem si být sama. Instinktivně jsem cítila nebezpečí svého dvojího života. Nebyla jsem šťastná. Chtěla jsem vše změnit.

Procházela jsem se kolem kostela sv. Ludmily na náměstí Míru. Nikde nikdo. Vinohradské divadlo bylo už zhaslé. Ani noční tramvaj nejela.

Napřed mě začal škrtit. Krátkým pánským šátkem. Dusila jsem se. Nemohla se nadechnout. Začalo mi být špatně. Málem jsem ztratila vědomí. Škoda že jsem ho neztratila. Třeba bych pak o ničem nevěděla a nebála se ještě teď sama i do sklepa. Měla jsem tak krátkou sukni, že ji ze mne ani nemusel strhávat.

Dál? Nevím. Nechci si pamatovat. Vzpomínám si jen na jeho zrychlený dech a počítání. „Jeden dva tři čtyři pět – NEBOJ SE, jeden dva tři čtyři pět – JEN TĚ ZABIJU. Jeden dva tři čtyři – takhle jsi to ještě nezažila, co?! Jeden dva tři – děvko, neboj se, zaplatím ti!“

Nechal mne na lavičce na Míráku s třemi stovkami marek v ruce. A s pocitem... Nedokážu říci s jakým. Hnusila jsem se sama sobě. Chtěla jsem nebýt. Zahodit svoje tělo. Zhroucená jsem seděla na lavičce před policejním inspektorátem Prahy 2.

V roztrhaných punčochách a jedné botě.

Po několika hodinách jsem se zvedla a šla. Ne domů. Ale k Matějovi.

Na nic se neptal. Prospala jsem celé dopoledne. Pak mne vzbudil s bílou kávou a polibkem. Myslela jsem, že se pozvracím. Začal mě hladit. Chtěl se se mnou milovat. Byl panic. Byl to nejhorší zážitek v mém životě. Horší než znásilnění. Ale na duši jsem se cítila lépe. Už jsem nebyla tak „špinavá“.

Na cestě domů jsem vyměnila tři sta marek a koupila mamince hodinky. Skoro jsem se smála.

Na záznamníku byl vzkaz od Kateřiny, že bych měla jet s jejími zaměstnavateli na Baleáry. Rozhodla jsem se odjet. S Matějem – na chatu do Krkonoš.

Přestala jsem přemýšlet nad tím, jak je mladý, nedospělý a pro mne „světačku“ směšný. Zahodila jsem černou krajkovanou noční košili a začala spát v tričku. Po dvacetikilometrové túře v botách na podpatku jsme zajeli do městečka koupit botasky. Moje puchýře se začaly zlepšovat. Začal se zlepšovat i Matěj. Muži se učí rychle. Stejně tak rychle se hojí paty.

Vzpomínám si, že jsem se každého stálejšího milence asi tak po pátém milování ptala, co vlastně při sexu cítí. Od přirovnání k chuti pralinek až po esej o něčem nadpozemském jsem si už vyslechla leccos. Matěj reagoval na otázku otázkou. A ty to necítíš? Divil se. Asi to tenkrát opravdu byla láska.

Budil mne s jogurtem a kakaem. Večer jsme opékali vuřty u ohýnku. Snídaně – černá káva a cigareta – neexistovaly. Zpětně si uvědomuji, že mi to nechybělo. Staral se o mne jako maminka, když jsem byla malá. Vydržela jsem to měsíc. Byl to jeden z nejkrásnějších měsíců mého života. Ale nebyl můj. Nebyla jsem to já.

Bez rozloučení jsem odjela pracovat do Salzburku. Po návratu jsem šla na vysokou školu. Snažila jsem se udělat si pořádek v hlavě. Ne vždy s úspěchem. Vlastně ho nemám dodnes. Pořádek. Řád. Hodnoty. Morálka. Snažím se. Opravdu se snažím... Hledám, Matěji.

Psával denně dopisy, telefonoval rodičům. Chtěl přijet. Ale já ho nechtěla vidět. Rozněžňovala jsem se nad dopisy. Mám je dodnes. Snila jsem. Zase a znova.

Sním i teď. Už zase. Člověk prý padesát procent svého života prosní, prožije ve svých představách.

Mělo by to být alespoň devadesát procent. Vždyť sny jsou tak krásné. Dokážeme se zbavit reality. Stromy... jezero, léto a chalupa. Jak krásné to vlastně bylo. Smích, láska a bezstarostnost. Teď jsem se zase zavřela ve své neprůhledné schránce. Nepřibližujte se. Nemáte na to. Ani se nenamáhejte. Stejně bude odpověď vždy ne. Ne, ne a zase NE. Ne muži z Míráku, i těm ostatním. Nevěřím a nechci.

Už tě nechci, Matěji, už by to nikdy nebylo tak krásné. Já chci... jenom chci vrátit čas.

Občas se mi zdá, že je vedle mne. Že je tu vždy pro mne. Vlastně jsem si to až dodnes namlouvala. Že někde čeká. A až mi bude nejhůř, tak přijde a řekne, že mě stejně miluje. (Je to jako s blanickými rytíři, ne? Vždycky čekáme, že nás někdo vytáhne z průšvihu.)

On přišel. Prý mě dokonce na té škole hledal, jak mi později řekli spolužáci. Hledal a nepoznal...

Budu se muset naučit smažit řízky sama.

MOJE PŘÍTELKYNĚ

Potkala jsem ji na záchodě na fakultě. Komické, že?! Seznámit se s někým na toaletách.

Byla velmi hezká. Ženy pozoruji víc než muže. Mám ráda krásné ženy. Myslím, že mužské tělo nemůže být nikdy tak dokonalé jako ženské. Sebevytrénovanější mužské nohy se nemohou vyrovnat dlouhým dívčím nohám. A ještě k tomu penis. Tak směšnou součást ženské tělo nemá. Ženská postava je něžnější.

Jmenuje se Sabina. Je černovlasá a zelenooká. Porozuměly jsme si od první minuty. Zvláštní – s muži musím vždy přistupovat na kompromisy – v zájmech, zálibách, vkusu. S ní je všechno jiné. Přemýšlím nad něčím a ona už o tom mluví; pijeme stejné víno a čteme stejné knihy. Naposledy Eseje od Montaigna. Jeden nás obzvlášť zaujal, O přátelství. Přátelství, které člověk potká jen jednou za život. Přátelství, které je jedinečné a důležitější než jakákoli sexuální přitažlivost či chvilkové okouzlení. Kdyby Sabina nebyla někdo jiný, řekla bych, že je mojí součástí.

Shodly jsme se na tom, že chlapa do života dnes nenajdeš. Možná tak ještě do kina... Ale i tam jsme raději chodily spolu.

Naše přátelství nemohlo nic ohrozit. Byla mi nejbližším člověkem. Věděla, kdy mám menstruaci, že nesnáším špenát i že mám amalgámovou plombu v sedmičce nahoře. Hodiny jsme si povídaly. Spaly jsme vedle sebe jako sestry. Smály jsme se mužům a jejich návrhům; hádaly se o názory na svět, o existenci citů, o budoucnost. Vídaly jsme se denně. Vzpomínám si, že jednou odjela s rodiči do Londýna. A já si připadala tak prázdná, jako by kus mého já zmizel.

Trošku mě znepokojovalo, co si o našem přátelství začali šuškat známí. Praha je malá. Lidé nejvíc závidí štěstí. A je-li žena šťastná se ženou, pak jsou velmi vhodným objektem pomluv.

Ale my jsme si jen báječně rozuměly.

Neuvědomovala jsem si, že jsem kvůli Sabině opustila všechny své příležitostné milence. Zdálo se mi, že je to tak správné. Vyměnit orgasmy v cizích postelích za opravdový vztah. Sabina žádné přátele neměla. Ona nikoho neopouštěla. Jen se fixovala na mne.

Občas jsem se bála, že bych o ni mohla přijít. Neuvažovala jsem o rozchodu či hádkách. Něco podobného nepřicházelo v úvahu. Bála jsem se, že zmizí. Že zmizí a já budu zase sama.

V létě jsme odjely do Paříže. Bydlely jsme v ateliéru mé přítelkyně-malířky, která se vydala někam do Asie za inspirací. V jednom podkrovním pokoji s patrovou postelí a výhledem na hřbitov jsme v noci pily portské, jedly olivy a bagety. Přes den jsme se opilé a unavené potácely uličkami kolem Sorbonny.

Před Louvrem jsme se vsadily, která se vysvlékne a vykoupe v kašně. Svlékly jsme se obě. Malí, komičtí Japonci si nás fotografovali a Angličanky, podobné učitelkám pletení z nedělní školy, zavolaly policii.

„Každý jsme trochu exhibicionista“ a „Demonstrovaly jsme proti nošení kožichů“ – bránily jsme se.

Ale bylo léto. Zaplatily jsme 500 franků pokutu za pohoršování a pustili nás – C’est la vie!

Unavené jsme dorazily domů a snily, jaké by bylo být Edith Piaf.

Tři hodiny ráno – ZVONEK!

Milenec mé známé malířky se svým přítelem uznali za vhodné ukázat nám pařížský noční život. Já vím, že existují věci, které se prostě nedělají. Ale oblečené jsme byly za deset minut.

Moloko je bar homosexuálů a transvestitů blízko Place Pigalle. Nikdy jsem se tak nebála jako tam. Byla jsem opilá těžkým červeným vínem a omámená marihuanou. Bylo tam horko. Strašné vedro. Někdo mi sahal mezi nohy. Byl to černoch! Měl vousy!

A bylo to příjemné!!

Naši dva „průvodci Paříží“ se začali svlékat a hladit na pódiu. Věděla jsem, že musím zmizet. Utéct! Ale mé druhé já mi říkalo: „Karlo, ještě chvilku, prosím, ještě chvilku.“

Tančila jsem s dvěma černochy, kteří se mě dotýkali. Nevěděla jsem, že moje tělo je vlastně stroj. Správné doteky přivodí ty správné reakce. Černoši páchnou zvláštním pižmem, které ve spojení s mým sladkým parfémem způsobovalo zatemnění mysli. Anebo to byly ty doteky?!

Najednou nás obě, skoro svlečené, přitiskli k sobě. Milovala jsem ji skoro nejvíc ze všech lidí na světě, ale najednou jsem pocítila odpor.

Kdyby jich nebylo, tak by se to nebylo stalo!! Určitě. Vím to!! Laskali nás svými prsty a my stály přitisknuté k sobě, neschopné pohybu. Sabina měla skutečně krásné tělo – pravidelné, měkké, se zlatavými chloupky na pažích. Najednou mě políbila. A já už nechápala, co se se mnou děje. Omámená jsem se nedokázala odtrhnout od jejích rtů.

Den poté jsem šla ke kadeřnici. Jsem teď černovláska. Koupily jsme si stejné šaty. Začínáme si být podobné.

Lidé se na nás dívají divně. Jeden pán si dokonce uplivl. Ale co, jsme přece v úplně cizím městě. Líbaly jsme se na Champs-Elysées a seděly v metru tak těsně vedle sebe, že si ostatní lidé odsedávali. Zvláštní, na homosexuály si všichni zvykli, ale lesby jsou pro společnost stále nepřijatelné.

Přestaly jsme počítat dny. Zase jsme pily portské, jedly olivy s bagetou. Ale bylo to jiné! Byly jsme zamilované!!!

Sabina mě malovala nahou barvami mé známé.

Malovat neuměla. Tak mě začala obkreslovat na velikou čtvrtku. Pomalovala barvami celé mé nahé tělo a pak jsme se šly koupat.

Poprvé na mě lidé necivěli jen kvůli velkému poprsí. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak svobodná. Být rebelem je vzrušující.

Pak přišel pátek, den odjezdu. Balily jsme a smály se, ale byl to křečovitý smích.

V autobuse jsme měly každá dvě sedadla. Když všichni usnuli, přišla ke mně. Ležely jsme zkroucené do nejnemožnějších poloh, pozorovaly ztemnělou krajinu a plakaly.

„Ještě večer ti zavolám,“ slibovaly jsme si na Holešovickém nádraží. „Neusnu bez tebe. Já bez tebe, Sabino, neusnu!!“

Ale už na nádraží jsem tušila, že návrat do známého prostředí pro nás nebude jednoduchý.

Telefon je hluchý. Potácím se bytem a rozbíjím věci. Zjišťuji, jak moc může samota bolet.

Už jsou to tři měsíce. Když se potkáme na univerzitě, tak se obě díváme na druhou stranu. Jednou mi v noci zavolala, brečela a hystericky křičela do telefonu, že skočí z mostu, že už dál nechce žít. Druhý den jsem ji potkala na přednášce. Šla jsem k ní, ale ona rychle sebrala svůj kabát a utekla z posluchárny.

Když se miluji s muži, připadám si znásilňovaná. Myslím na ni a přitom se snažím zapomenout. Všechno přebolí.

CESTA DO HLUBIN MÉ DUŠE

První slohové cvičení, které jsem napsala, znělo asi takhle: Byli jsme tři lidi. Táta, máma a já... Toť vše. Později jsem do životopisů začala psát: Oba moji rodiče jsou psychiatři. Trpím maniodepresí, schizofrenií, úzkostí a touhou po velké lásce. Myslela jsem si, že to zní vtipně. Vtipné to však nebylo.

Moje psychoterapie začala jednoduše. Doma už mne nechtěli poslouchat.

Já: Tohle je k ničemu!

Doktorka: Co je k ničemu?

Já: Naše sezení. Určitě je mnoho lidí, kteří by vás skutečně potřebovali.

Dr.: A vy mne nepotřebujete?

Já: Ne... já nepotřebuji nikoho.

Dr.: Tak já vám tedy povím, k čemu jsme došly. Vy nechcete opustit otce, ale chcete bydlet sama. Chcete psát, ale říkáte, že je to k ničemu. Chcete chlapa, ale ne k manželství – jen tak, v druhém bytě, přes chodbu. Chcete být sama, ale bojíte se izolace.

Takhle shrnula moje psychoanalytička naše povídání (po dvanácti hodinách, hodina za 260 Kč – psychiatři podražili).

Já (bráním se): Já nevím. Vím jen, že moje představy o žití a spolužití jsou zmatené. Přece nemusí všichni lidé žít podle jednoho vzorce. I když ho praktikují a praktikovali generace před námi. Někdy i úspěšně. Připadá mi směšné, že se dva lidé pohádají a pak by měli spát v jedné posteli. Ještě k tomu pod fotografií ze své svatby. Co když ten druhý zvrací nebo má průjem? Hrůza. Nechci, aby na mne v noci někdo sahal jen proto, že se mu postavil. Nechci se s někým dělit o svoji postel. O své tělo. Své představy, básně, cigarety a splíny.

Dr.: Ale ten někdo by měl být váš manžel, Karlo. Otec vašich dětí.

Já: Ano, děti. Chtěla bych mít jednou děti. Vlastně dítě. Na víc bych nestačila. Měl by to být kluk. Nevím, co mám dělat sama se sebou, se svým životem. Víte, co je to za zodpovědnost. Přivést na svět tvorečka a vychovat z něj takzvaného občana? A ani se ho nezeptat, jestli chce. Jestli chce chodit do školy, platit daně, umírat...

Dr.: Proč nemyslíte pozitivněji? Dítě je krásné naplnění života ženy.

Já: Aha, takže podle vás mám být mašinkou na výrobu nového jedince. Až se mne zeptají, co jsem za svůj život dokázala, tak já hrdě odpovím, že jsem porodila jednoho chlapečka. Všechny své ambice jsem do něj vložila. Své touhy a sny. On mne za to nenáviděl. Teď dělá taxikáře. A jmenuje se Josef.

Dr.: Proč zrovna Josef?

Já: Josef je můj otec. Třeba by s biblickým jménem podědil i berličku do života a chodil každou neděli do kostela.

Dr.: Váš otec chodí do kostela?

Já: Ne. Jen na Vánoce. Svému dítěti bych však víru přála. Je to jakási výhoda – nemyslet si, že vaším tělem, kterým se celý život zabýváte (cvičíte, lakujete si nehty, máte komplexy), budou prolézat červi.

Dr.: Proč odvádíte řeč od svého otce? Vy se o něm nechcete bavit?

Já: Ale jo, klidně.

Dr.: Tak mi o něm něco řekněte.

Já: ...

Dr.: Řekněte mi o něm něco, Karlo.

Já: Nemůžu.

Dr.: Proč?

Já: Dusím se.

Dr.: Ublížil vám nějak?

Já: Ne.

Dr.: Miloval vás moc?

Já: Asi, nevím.

Dr.: Přikazoval vám něco?

Já: Ne.

Dr.: Co vám na něm vadí?

Já: Nic.

Dr.: Proč o něm nemůžete mluvit?

Já: Nevím.

Dr.: Řekněte mi alespoň pár slov.

Já: Je tlustý a plešatý.

Dr.: Ještě něco.

Já: Dusím se, otevřte okno.

Dr.: Vy ho nemáte ráda?

Já: Otevřte to okno, prosím.

Dr.: Udělal vám něco, když jste byla malá?

Já: ...

Dr.: Znásilnil vás?

Já: Chachacha.

Dr.: Tak dobrá. Vrátíme se k ostatním mužům.

Já: Ne, počkejte. To je nápad. Otec mne neznásilnil. Ale třeba by mne bavilo se s ním milovat.

Dr.: Co... prosím???

Já: Víte, třeba by ho obyčejný sex shodil z piedestalu na zem. Mezi ostatní muže. Vždycky budu hledat svého otce. Ve všech chlapech, postelích, tělech... Jeho tělo jsem nikdy nezkusila. A jeho duše a jeho láska ke mně? Druhá taková není. Nikdy mne nikdo nebude milovat tolik jako můj otec. Takže budu sama, s adoptovaným dítětem, třemi kočkami a jeho fotkou.

Dr.: Ale vy nesmíte hledat druhého otce. Spíš partnera, kamaráda.

Já: Proč?

Dr.: Protože se bojíte být sama.

Já: Ale já se nebojím. Jsem sama ráda. Jenom někdy, občas... mám pocit osamělosti. Cítíte ten rozdíl „sama“ a „ osamělá“. Přeji si mít někoho vedle sebe. Někoho, kdo by mne... miloval?! Ten pocit však vždy brzy přejde. Znáte ten citát: Nevaž své srdce k ničemu, nebude ti pak zatěžko se s tím loučiti. Muži na mě od patnácti pokřikovali, pískali na ulici. Byla jsem takzvané předčasně dospělé dítě. Chtěla jsem se někam schovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řízkaři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.