JOTA/2015

.

House of Bathory

Copyright © Linda Lafferty, 2013

Translation © Jan Kozák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-762-0

ISBN mobi 978-80-7462-774-3

.

Věnuji své milované sestře

Nancy Laffertyové Elishové

(protože to Daisy chtěla)

Prolog

Sárvárský hrad

Domov podkoního Nádasdyových

Západní Uhry

31. října 1589

Porodní bába Ágota si v první chvíli nevšimla ničeho zvláštního. Její ruce prokvetlé purpurovými žilami kolébaly hlavičku tichého, sametově hebkého děťátka. Chlapeček otevřel oči a zamrkal v tlumeném světle svíčky. Ágota se usmála.

„Je to Maďar jako poleno,“ prohlásila a obdivně si přitom prohlížela jeho očka.

Matka zasténala. Pořád ji chytaly křeče do stahujících se pánevních svalů.

„Oči bude mít zelené po dědečkovi,“ dodala stará bába a uznale pokývala hlavou.

Dnes večer bude na sárvárském hradě veselo, neboť podkonímu se konečně narodil syn.

Když se však bába chystala přestřihnout pupeční šňůru, najednou zalapala po dechu. Ruce potřísněné teplou krví jí vylétly k obličeji.

Matka se nadzvedla na lůžku a do očí jí stekly kapky potu z čela.

„Co se děje?“ zaúpěla. „Mluv, Ágoto!“

Stařena jen zakroutila hlavou. Vteřinku nato se dítě poprvé ozvalo, z jeho malých plic se vydral silný ryk.

Matka napřáhla nedočkavě ruce, že si chce děťátko pochovat.

Porodní bába ho zavinula do čistého lněného plátna. Na chviličku se zarazila a vrásčitými prsty udělala nad tělem rodičky znamení kříže. Až potom jí vložila miminko do náruče. Chlapeček se okamžitě utišil a mlčky hleděl do máminých očí.

„Podívejte, paní!“ řekla Agota a svrasklým růžovým prstem mu rýpla do bradičky. Klučina zakňoural na protest.

Teprve nyní matka uviděla, co stařenu tak rozrušilo. Pod novorozencovými rty se táhla řada bílých, plně vyvinutých zoubků. „Je to táltos,“ syčela bába. „Jeden ze starých!“

Pak uchopila jeho zaťatou pěstičku a silou ji rozevřela. V malé místnosti, stále prostoupené bolestí a potem, se rozléhal její namáhavý dech.

„Jenom pět prstů, díkybohu!“ zvolala.

Byla to chlapečkova matka, kdo jemně otevřel jeho levou ručku. Byla to ona, kdo objevil šestý prst.

„To je znamení!“ vykřikla. „Co mám dělat? Co s ním bude?“

Svíčka zaprskala – pode dveřmi se protáhl studený průvan. Do tlustého vitrážového okna zabubnovaly kapky deště.

„Nikomu děťátko neukazujte,“ zamumlala Ágota. „Kdyby se to dozvěděli Habsburkové, vytřískali by mu mozek z hlavy.“

Vtom někdo zaklepal na dveře. Porodní bába s rodičkou si vyměnily pohled.

„Pošli ho pryč!“ zašeptala matka. „Nikoho sem nepouštěj.“

Bába kývla a otevřela dveře jenom na škvírku. Venku stál jeden z čeledínů.

Rychle smekl čapku a ukázal tmavé vlasy, ze kterých trčely kousky slámy a ovesných plev.

„Pan podkoní by rád viděl svého nového – promiňte, je to chlapec, nebo děvče?“

Ágota se na chvíli zarazila a starým jazykem si ovlhčila rozpraskané rty.

„Řekni pánovi, že je pyšným otcem zdravého chlapečka. Ale paní je pořád slabá a prosí pána, aby za ní přišel později, až ho bude moci přijmout.“

Dveře se potichu zavřely. Porodní bába chvíli čekala a poslouchala vzdalující se kroky. Potom zasunula zástrčku.

Matka si přivinula dítě k hrudi.

„Kromě mého manžela se to nikdo nesmí dozvědět,“ řekla. „Odpřisáhni mi, že to tajemství nikomu nepovíš a vezmeš si je s sebou do hrobu!“

„Paní, přísahám na všechno, co je mi svaté,“ drmolila stařena. „Táltos je božská síla. Stihla by mě kletba, kdybych tomuhle dítěti jakkoli ublížila. Jsou to bytosti obdařené posvátnou magickou mocí.“

Mladá matka si odhrnula zpocené vlasy z čela. Její rozostřený pohled říkal, že usilovně přemýšlí.

„Budu předstírat, že jsem nemocná a dítě taky. Nikoho k sobě nepustím.“

„I tak o vás půjdou řeči. Musíte odjet pryč, co nejdál z tohoto království,“ radila stařena. „A ten šestý prst mu uříznu, ještě dnes.“

„Mé dítě!“

„Poslouchejte mě, paní. Církev nebo král ho stejně vypátrají. Dokonce Báthoryové by z něj mohli mít strach. Paní Erzsébet, která si vzala pana Ference, je... divná.“

„Jak to myslíš?“

Ve stařenině tváři zaškubaly svaly.

„Má kruté způsoby –“ Ágota se ohlédla přes rameno a přešla do šepotu. „Má v sobě víc sedmihradské než uherské krve. Ecsedští Báthoryové by chlapečka zabili, protože se bojí moci, kterou v sobě pravý maďarský táltos nosí.“

„Ale vždyť je nevinný!“

Dítě se uvelebilo na matčině hrudi a klidně sálo. Cítila jen jemný tah jeho rtíků, jako by jí ňadra obtékal proud vody, jeho zoubky byly jako kamenité dno v přívalu sladkých polibků.

„Musíte ze Sárváru odjet a nevracet se, dokud chlapci nebude pět. To je věk, kdy normálnímu dítěti dorůstají dětské zuby.“

„Ale co ten prst! Nezůstane po něm jizva?“

„Řeknete, že se mu zamotala ruka do provazu u studny. Nebo že někomu ujel kuchyňský nůž, zrovna když se chlapec natahoval pro mrkev.“

„Takhle lhát!“

„Musíte svého syna chránit.“

Matka přikývla s tváří zbrázděnou bolestí.

„A sledujte znamení,“ nabádala ji stařena. „Bude vidět věci, které běžní smrtelníci nevidí. Táltosové žijí jako v bdělém snu, pohybují se mezi světem lidským a duchovním. A hovoří se zvířaty, hlavně s koňmi.“

Mladá matka zavřela oči. „Aspoň za to bude jeho otec rád.“

.

Díl 1

Kapitola 1

Carbondale, Colorado

31. října 2010

„Daisy.“

Doktorka Elizabeth Pathová seděla sama ve své kanceláři a mumlala jméno své pacientky, bradu podepřenou dlaněmi. Když ji takhle viděla matka, vždycky se naštvala a křikla na ni: „Seď rovně.“

Dubové kancelářské křeslo, které zdědila po otci, zavrzalo, když kolem jeho nohou zahákla kotníky. Psycholožka vyhlédla oknem ven a spatřila lehký poprašek na vrcholku Mount Sopris.

Prsty levé ruky si nepřítomně kroutila vlnité hnědé kadeře, až z nich vznikla tlustá šňůra dosahující pod klíční kost. I tohle matka nesnášela. „Nešij sebou,“ napomínala ji. „Ženská před čtyřicítkou a pořád má vlasy přes ramena, navíc si s nimi neustále hraje jako malá holka! A ty pěkné modré oči bys mohla trochu ztlumit líčidlem. Komu se chceš v tomhle věku líbit?“

Máma, pomyslela si Betsy. Fakt dílo.

Na digitálních hodinách naskočila další minuta a Betsy měla přízračný pocit, jako by se jí čas před očima rozpouštěl na černém pozadí. Zbývalo přesně třicet tři minut do příchodu pacientky. A ona pro Daisy neměla žádné odpovědi. Ani pro její zoufalou matku.

Zatraceně. Hlavou se jí mihl obraz otce, zklamaný výraz v jeho očích modrých jako nebe. „Poslouchej, Betsy. Poslouchej, co visí nevyřčené ve vzduchu.“

Nevyřčené, ano, tati. „Nevyřčené“ slyším. Ale co může kdo uslyšet v naprostém mlčení?

Betsy musela vymyslet něco, čím by rozbila hradbu mlčení Daisy Hartové. Cokoli. Kromě apatických povzdechů a krčení ramen se ta trucovitá holka odmítala jakkoli projevit. A zatím svými černými nehty drápala stále větší díry do tmavých síťovaných punčocháčů.

Někdy zakašlala a stiskla víčka tak pevně, že si od černých očních linek umazala tváře. Mezi jejími rty Betsy občas zahlédla špičák, který nespravili rovnátky – vypadal nepatřičně v jinak dokonale rovné řadě bílých hladkých zubů.

Tak to šlo jedno sezení za druhým. Její přidušený kašel se rozléhal v malém viktoriánském salonku, kde si před lety Betsyin otec zařídil psychiatrickou ordinaci. Pak vídeňské hodiny odbily celou a její „gotická“ pacientka se beze slova zvedla a odešla.

Tiše jako duch.

Daisy byla záhada, celá zahalená, ovinutá černou krepovou mašlí. A její psycholožce se stále nedařilo tu pokroucenou stuhu rozvázat.

Betsy si na klíně posunula výtisk Jungiánského výkladu snů. Svěžest, čistota. Daisy nosí jméno sedmikrásky a ty jsou symbolem světla, osvícení, odrazem slunce.

To však jen vypovídalo o mentálním rozpoložení jejích rodičů, když přišla na svět, ne o dívce samotné.

Betsy si přitiskla palec na přední zuby a soustředěně přemýšlela.

Freud měl ve zvyku vykládat snové symboly doslovně, ale pro Junga byl klíčem osobní pocit, který se symbolem souvisel.

Betsy se sklonila nad laptopem v podzimním světle, jež proudilo do místnosti jižními okny. Na webovou stránku pro výklad snů, nad kterou by její kolegové analytici jen posměšně ohrnuli nos, naťukala „Daisy“. Měla pocit, jako kdyby si četla horoskop v místním plátku.

No a co. Když pro ni nějaký pacient představoval dilema, byla to přímo hříšná rozkoš, odhodit formální vzdělání a trochu si „zablbnout“.

Monitor se zaplnil reklamami na hubnutí: na pravém okraji vyskakovala nechutně odulá a smrskávající se těla. V neonových barvách se před ní rozblikaly tarotové výklady:

MIMO SEZONU SEDMIKRÁSKU SPATŘITI, NAPADENÍ ĎÁBLEM V NĚJAKÉM PŘEVLEKU.

Znovu se podívala z okna na zasněženou Mount Sopris a sotva znatelně zavrtěla hlavou.

Hledala na Googlu dál.

SNOVÉ NÁLADY

CHODIT VE SNU V POLI SEDMIKRÁSEK ZNAMENÁ ŠTĚSTÍ A HOJNOST. NĚKDO VÁM PODÁ POMOCNOU RUKU A NABÍDNE VÁM VEDENÍ PŘI ŘEŠENÍ VAŠICH PROBLÉMŮ.

Ha! pomyslela si Betsy. Nabídne mi vedení! To je dobrý. Daisy se neuměla sama vyvést ze záchodku na chodbě.

Betsyiny prsty s krátkými nehty klapaly po klávesnici. Ještě jeden pokus.

SYMBOLIKA TETOVÁNÍ – CO UKRÝVAJÍ OBRAZY?

SEDMIKRÁSKA JE SYMBOLEM SESTERSKÉHO VZTAHU.

Betsy si odfrkla způsobem, který její táta miloval. Její smích pohltilo ticho v prázdném domě.

Blížila se zima. Na větvích osik se chvěly poslední trsy zářivě zlatých lístků. Na zemi už šustilo suché, zkrabacené listí a vítr je honil přes Main Street, kde občas zachrupalo pod koly pomalu jedoucího auta. Přes noc by mohly všechny zbylé listy zvadnout a spadnout dolů, kde je do rána vytvrdí přízemní mrazík.

Betsy zoufale toužila vypadnout ven na vzduch. Z pohoří Colorado Rockies se už podzimní teplo vytratilo a pětidenní předpověď počasí hovořila o sněžení.

Měla dnes už jen tuhle jednu pacientku – Daisy –, než bude moci zavřít laptop a vyrazit za sluníčkem, kterého bylo čím dál míň. Tak už přijď, sakra!

Pořád zbývalo čtvrt hodiny. Betsy otevřela elektronickou poštu a znovu si přečetla krátkou zprávu od matky.

BRATISLAVA A SLOVENSKÝ VENKOV MĚ NIKDY NEPŘESTANOU UVÁDĚT V ÚŽAS. ZÍTRA SE JEDU PODÍVAT NA ČACHTICKÝ HRAD, KTERÝ BÝVAL DOMOVEM NEBLAZE PROSLULÉ HRABĚNKY BÁTHORYOVÉ. POŠLU TI POHLEDNICI, ZLATO.

Betsy zavřela oči. Potlačila vzlyk a zahryzla se do své pěsti. Jak se může její matka chovat tak bezstarostně, tak necitelně? Uvádět v úžas? Není to ani deset let, co její muž, Betsyin otec, zahynul na Slovensku při autonehodě. Jak se tam matka mohla vůbec vrátit?

Jak jí to tam může připadat úžasné? Co to s její matkou k čertu je?

Betsy se nadechla. Její matka, profesorka historie, si východní Evropu zamilovala dlouho předtím, než se vdala za pohledného slovenského psychiatra a jungovského analytika. Bratislava, o níž mluvila, byla nepochybně Bratislavou sedmnáctého století, kdy v Uhrách vládli Habsburkové – předmět jejího výzkumu. A smrt Betsyina otce tento obraz nemohla ani trochu poskvrnit. Oči doktorky Grace Pathové nebudou vidět manželovu krev, jak tam stéká po kamenité zemi. Jeho vdova bude vidět jenom dvůr Matyáše II., císaře Svaté říše římské.

Výzkum bylo to jediné, co Grace zůstalo. A kdo byla Betsy, aby jí to mohla odpírat?

Ozvalo se klepání na dveře a vzápětí vzdalující se kroky. Za oknem Betsy uviděla pěkně stavěnou a vkusně oblečenou ženu ve věku zhruba čtyřiceti pěti let – jen o pár roků starší než ona. Jane Hartová, Daisyina matka. A to, že přišla až k jejím dveřím – byť jen zaklepat –, byla významná událost. Během těch týdnů, co Daisy docházela do Carbondale, se Jane do její kanceláře neodvážila ještě ani jednou, jako kdyby se bála nějaké nákazy. Vždycky dceru vysadila z auta a po skončení sezení ji zase vyzvedla. Nikdy z auta nevystoupila. Má strach z infekce, myslela si Betsy. Jako kdyby mohla chytit mentální chorobu, kdyby překročila můj práh.

Betsy se tiše přesunula k oknu a poslouchala, jak se Jane zuřivě hádá s dcerou. Debata mezi pacientkou a její matkou znamenala pro analýzu mnoho. Navíc to bylo poprvé, co svou pacientku slyšela skutečně mluvit, a ne jen odsekávat v podobě jednoslabičných slov. Daisy mnula v prstech zlatý křížek, který jí visel na krku, a kroutila umíněně hlavou.

„K žádné cvokařce chodit nepotřebuju,“ říkala. „Nejsem blázen. Už mě ty pitomosti unavujou.“

„Já přece netvrdím, že jsi blázen. Máš ale problém a bylo to velké štěstí, že ses minulý víkend nezadusila.“

„Nebyla bys ráda?“

Jane její otázku ignorovala. „A podívej se na sebe, jak jsi oblečená. A na ten sajrajt, co máš na rtech. Vypadá jako rozmazaná čokoláda.“

Daisy vzdorovitě pohodila uhlově černými vlasy. Na jejích matně černých rtech se objevil škleb a nadělal hluboké rýhy v bílém make-upu.

„Myslíš si, že bych měla nosit nějakou broskvičkovou, vyzývavou rtěnku jako ty?“

Jane celá ztuhla a zaťala kostnaté ruce v pěsti.

„Zavolám tvému otci,“ odsekla a vytáhla z kabelky rubínově červený mobil.

„Táta s tímhle nemá nic společnýho!“

Betsy postřehla, že dívce přeskočil hlas a promítl se do něj zákmit strachu.

Matka zmáčkla zvláštní tlačítko. „Chci, aby přesně věděl, jak se chováš.“

Daisy jí vyrvala telefon z ruky a hodila ho na ulici. „Přestaň, matko. Já půjdu, jasný? Ale tátu z toho vynech!“

Dívka rozzlobeně zamířila k předním dveřím. Matka našmátrala telefon a spěchala za ní.

*

„Kurvo!“ ucedila Daisy.

Betsy si urovnala papíry na stole a připravila se, že uvítá pacientku.

*

„Betsy,“ spustila Jane a protlačila se kolem dcery do viktoriánského domku. „Od té doby, co k vám Daisy začala chodit, se věci nezlepšily, ale naopak ještě zhoršily!“

Betsy neodpověděla hned. Všimla si, že Daisy je nakročená na prahu – ani uvnitř, ani venku, to byl prostě její styl – a koutkem oka je sleduje. Teď, když se terčem matčina hněvu stala její analytička, bylo zajímavé dívku sledovat.

„Jak jí vlastně pomáháte?“ dožadovala se Jane. „A koukněte na všechny ty papíry a ten nepořádek ve své kanceláři! To ve mně nebudí zrovna dojem, že jste profesionálka –“

„Jak se věci zhoršily?“ řekla konečně Betsy, čímž na Janeinu otázku odpověděla svou vlastní otázkou.

Betsy viděla, jak na sebe matka s dcerou zírají, oči plné hněvu. Ani jedna nemrkla.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Betsy.

Opět žádná neodpověděla. Podzimní vzduch náhle vyplnila živá konverzace ve španělštině, jež vycházela z mexického obchodu s potravinami vedle Betsyiny kanceláře.

„¿Quiere algo más, Señora?“ zanotoval něčí hlas.

Betsy pokynula Daisy, aby vešla dovnitř, a potichu za ní zavřela dveře. Veselé mexické hlasy umlkly a v místnosti zavládlo zlověstné ticho.

„No? Co si myslíš ty, Daisy? Jak jsem selhala?“ zajímala se Betsy.

Daisy zatřepala černými vlasy a spustila si je do očí.

Psycholožka se otočila. „Jane?“

Jane si začala dloubat do pěstěných nehtů. Betsy ucítila závan drahého parfému.

„Nechápu, proč vám to nechce říct,“ řekla Jane. „Už zase se to stalo, do háje!“

„Co se stalo?“

Jane pohlédla na dveře, jako kdyby zvažovala, že odejde. Potom ale pevně stiskla rty a rozhodla se odpovědět.

„O víkendu se málem zadusila. Zaskočily jí vlastní sliny –“

„Na tohle se doktorka NEPTALA!“ přerušila ji Daisy. „Ty pořád všechno tak šíleně překrucuješ!“

Betsy zachovala neutrální výraz. Něco její pacientku konečně vyprovokovalo, aby dala při řeči najevo své skutečné emoce. „Proč jste mi nezavolaly?“

Jane se na Betsy podívala podrážděně, ale v očích se jí mihl záblesk hrůzy. Psycholožka si to vyložila jako opravdový strach, nikoli reakci v afektu.

„Musela jsem ji odvézt na pohotovost. Dali jí lék na uvolnění svalů, takže se přestala dusit. Nemohla vůbec dýchat!“

„Co to bylo za lék?“

„Nepamatuju si. Ale můžu to zjistit.“

Betsy se obrátila k Daisy.

„Zabral?“

Dívka si posměšně odfrkla.

„A nenašli ti v krku nějakou překážku?“ Betsy ji chtěla za každou cenu vyprovokovat k odpovědi. „Nějaké dráždidlo? Pálivé papričky nebo ocet? Nějaké čisticí látky? Amoniak?“

Daisy na ni jenom zírala a pohrávala si náramkem na zápěstí, který nosila jako amulet.

„Daisy, nebuď hrubá. Odpověz jí! Nebylo tam nic,“ vyhrkla Jane. „To dobře víš. A právě o to jde.“

„A jakou tedy stanovili příčinu?“ vyptávala se Betsy.

Jane znovu sklopila oči ke svým nehtům. Tentokrát se jí povedlo odloupnout kousek laku.

„Je to od nervů, řekli. Psychický problém. Proto tady taky jsme, ne?“

„Ale nekecej, matko!“ vykřikla Daisy a dupla masivní botou do dřevěné podlahy. „Jediný důvod, proč jsme tady, je, že ty ze mě děláš ujetou. Nenávidíš mě a nenávidíš celý gotický svět.“

Tahle holka umí mluvit, pomyslela si Betsy. A je pěkně hubatá.

Jane zatajila dech a pak prudce vydechla, až se jí roztáhlo jemně modelované chřípí. Zaryla se pohledem do Daisy a potom se otočila k Betsy.

„Než jsme se přestěhovali do Aspenu, byla úplně normální dítě. Jezdila skvěle na koni a celá jen zářila zdravím. Absolutně normální. A měla spoustu přátel. Ze stejné… sociální vrstvy.“

Betsy se podívala na Daisyinu matku. „Jane, definujte mi, co je podle vás normální?“

„Ne – ne tohle! Vždyť se na ni koukněte! Ta černá rtěnka, to odrbané oblečení, bílý make-up, jako mrtvola. Měla by mít zdravíčka od špacírování po horách, chodit se bavit s kamarádkami – s normálními kamarádkami.“

„Matko!“

„Neměla by vypadat jako nějaká podělaná upírka! Tak, slyšela jste!“

„Já NEJSEM podělaná upírka. Jsem gotička!“

„To je jedno. Upírka, gotička…, ke všemu v Aspenu. Je to divný. A tak – tak výstřední!“

Daisy zajiskřilo v očích. Betsy uslyšela cinknutí stříbrného náramku na jejím zápěstí, které se chvělo.

„Krucinál, mělo by být možný, abych si s ní v klidu zašla na oběd, a ne aby se pořád před něčím krčila!“

„No dobře,“ převzala iniciativu Betsy. „Zjistili jsme, že Jane si myslí, že máš problém. A co ty, Daisy? Tato terapie se týká tebe, nikoho jiného. Čeho bys tady chtěla dosáhnout?“

Daisy se podívala na matku a pak její pohled opět sklouzl k analytičce. Zastrčila si vlasy za uši.

Betsy čekala, že teď od ní uslyší, že je to všechno ztráta času, že nechce dosahovat ničeho, že ani není čeho „dosáhnout“, že je spokojená tak, jak je – a že ji možná pošle ke všem čertům. A že pak už z ní nedostane ani hlásku.

Ale spletla se.

Daisy se zadívala na svou psychoanalytičku. Lékařka a pacientka si vyměnily dlouhý pohled v proměnlivém zlatém světle nízko stojícího podzimního slunce.

Dívka stiskla víčka a polkla.

„Tu dušení mě vyděsilo.“

Psycholožka viděla, jak se jí v puse zablýskl křivý špičák a pak zase zmizel. Dívka otevřela oči a podívala se na své bledé ruce. Když pohled zase zvedla, měla pod očima dlouhé černé šmouhy. Betsy musela napnout uši, aby slyšela její další slova.

„Nechci umřít,“ zašeptala Daisy. „Pomozte mi.“

*

Bzučení motoru matčina audi zesláblo v dálce a Betsy si všimla, jak Daisy uvolnila ramena.

„Chci, aby sis pořídila notýsek,“ řekla jí. „Budeš ho mít na nočním stolku u postele, aby sis mohla zapisovat svoje sny.“ Pacientka se rozmluvila, takže byl nejvyšší čas pokročit dál.

„K čemu?“

„Sny jsou mostem k naší nevědomé mysli. Tvoje nejsilnější touhy, naděje a strachy se často objeví, když vědomá mysl spí. Zmínila jsem se o tom při našem prvním sezení, ale…“

„Ale co?“

„Ty jsi byla tak... tak pasivní. Teď musíme začít doopravdy pracovat. Velký pokrok je už to, že jsi ochotná komunikovat. Nyní jsi připravená.“

Dívka pokrčila kostnatými rameny a upřeně si prohlížela špičku boty.

„Jak myslíte,“ zamumlala.

Potom ji Betsy požádala, aby zapsala všechny své předchozí sny, které si vybavuje. „A hlavně výpravné sny. Takové, co se pořád odvíjejí jako film, a ne nesouvislé série krátkých scén.“

„Proč? Proč jsou sny tak důležité?“

„Výklad snů je základním principem jungiánské psychologie. Tvé sny ti poskytují vodítka k nevědomé mysli.“

Daisy přikývla. V jejím úsměvu se náhle zaleskl křivý špičák.

„A co noční můry?“ zeptala se tichým hlasem. „O těch mám psát taky?“

„Hlavně o nich, Daisy.“

Dívka zastrčila jazyk pod dolní ret. „Ten chlápek Jung mi připadá zajímavej. Sny, noční můry? Děsivý.“

Psycholožka souhlasně kývla. „Sny jsou jako otevřená brána do tvého podvědomí.“

„A... a co do duše?“

„No ano. Jung tomu věřil. Ale mým cílem je pomoci ti znovu nalézt mentální zdraví.“

„A zjistit, co mě děsí, viďte?“

„Ano, odhalit zápasy, které se odehrávají v tvém podvědomí.“

Daisy pomalu kývla a vlasy jí zahalily tvář.

„Super,“ zašeptala.

Kapitola 2

Čachtický hrad

Slovenská hranice v Královském Uhersku

31. října 1610

Střílnami v kamenné pevnosti pronikalo jen minimum denního světla. Zuzana stoupala do schodů věže se svíčkou, jež osvětlovala pochodně na studených zdech. Plameny plašily krysy a v ledovém vzduchu se ozývalo protivné cupitání jejich nožiček, prchajících do tmy.

Vtom odněkud vyskočila kočka a zahryzla se jedné kryse do krku. Zuzana v úleku vydechla oblak páry, který se jí pomalu rozptýlil nad hlavou. Kočka tlumeně zavrčela a odvlekla si pištící kořist do tmy.

Krysy byly všude, zamořily celý hrad! Ale ani všechny kočky, které si přivedla čarodějka Darvulia, nemohly hrad zbavit krysí havěti. Co se dá dělat? Zuzana měla jiné starosti, musela připravit ranní toaletu pro svou paní a měla zpoždění. Mladá dívka se zachvěla v chladném slovenském jitru. Přivinula si k tělu hrubý vlněný šál a v prokřehlých prstech jí bolestivě zacukalo.

Dveře pro služebnictvo se zdráhavě otevřely do hraběnčiny šatny. Zuzana slyšela šustění pokrývek a lůžkovin v sousední ložnici. Proklínala se, že po tom strašidelném snu zase usnula. Přitom si znovu vybavila, jak se dusila a lapala po dechu jako kapr na suchu. I když už otevřela oči, stále ještě viděla tu spoustu krve na hradních zdech. A zatímco se zoufale snažila popadnout dech, rudá záře jí před očima postupně přecházela v šeď.

Políbila křížek, který jí visel na krku. Její rozpukané rty se tiše pohybovaly při slovech modlitby.

Zuzana byla jediná služebná, kterou si hraběnka Erzsébet Báthoryová přivezla ze sárvárského hradu v Dolních Uhrách, ale do své ložnice ji paní nikdy nepustila. Musela se zdržovat v ledové chodbě a šatně. Pro Zuzanu to znamenalo požehnání, Boží zásah, neboť nemusela překračovat ten práh zla. Však za to také každou noc šeptem děkovala ve svých modlitbách.

Některé Slovenky si ji dobíraly kvůli tomu, že má zákaz vstupu do pověstné ložnice se štukovými zdmi a hedvábnými gobelíny. Zuzana tam nesmí, říkaly posměšně, protože paní hraběnka by po ránu nesnesla pohled na zjizvenou tvář své služky.

„Noční můra v ranním světle, kdy už by slunce mělo zahnat démony temnoty,“ posmívala se jí prsatá Hedvika.

Noční můra. Služky ze vsi jí tak říkaly svou lámanou němčinou se silným přízvukem. Jinak mluvily jen slovensky, maďarsky ani slovo. Přesto je hraběnka kolem sebe trpěla. Ženské, které nespávaly na slamnících na hradě, musely před rozedněním chodit dlouhý kus cesty ze vsi, pořád do kopce, zachumlané v zimnících. V hustém sněžení musely dávat pozor na vlky s jantarovýma očima, kteří číhali ve tmě.

Čachtický hrad se vypínal vysoko na skalnatém úbočí hory, obklopen divokým pohraničím královských habsburských Uher, obranná bašta v kruté válce s Osmany, kteří se tlačili od východu. Až příliš často vanul ranním vzduchem štiplavý pach střelného prachu a spálené země z okolních bojišť.

Zuzana prohrábla uhlíky v krbu a přiložila dvě větvičky, aby opět roznítila oheň. Hrbolaté okenní tabule měnily směr slunečních paprsků a vytvářely tak na zdech nepravidelné světlé skvrny, jež připomínaly mince. Nějaký pták máchl křídly a vznesl se z hřadu do nového rána. Služka zvedla oči a dívala se, jak s třepotáním letí pryč.

Vtom vyjekla bolestí. Vzkříšené plameny jí ožehly prsty.

Slyšela vrzání dřevěné postele a šelestění prostěradla. Jiná služka tam právě masíruje bílé nožky své paní ambrovým olejem, a než na ně nazuje střevíčky z kůzlečiny, ještě je ovoní levandulí. A Darvulia hraběnce podá ranní lektvar a odříká zaklínadla na její ochranu.

Zuzana ve spěchu plnila své povinnosti, neboť věděla, že hraběnka Báthoryová bude brzy vyžadovat veškerou její pozornost.

Stříbrné kartáče, slonovinové hřebeny a filigránové ruční zrcátko ležely připraveny na naškrobeném lnu. Na toaletním stolku stála řada flakonů s parfémy a dózičky plné prášků. Zuzana odzátkovala křišťálovou lahvičku s uherskou vodou – destilátem, špičkami rozmarýnu a ambrou. S požitkem sešpulila bledé rty; vonělo to opravdu božsky a Zuzana věděla, že paní bude mít radost. Jako služebná se hřála ve světle hraběnčiny proslulé krásy a přinášelo jí to zadostiučinění, vždyť její porcelánově bílá pleť byla pořád tak vláčná a hebká částečně i její zásluhou. Zuzana vyráběla svoje vlastní masti z vytaveného bažantího loje a minerálů posbíraných na březích řeky Váhu.

Hraběnka byla na svou pleť nezřízeně pyšná. Nikdy ji nevystavila slunečním paprskům. Skoupé světlo, které se vkrádalo dovnitř střílnami a kolem sametových závěsů, bylo to jediné, co ještě snesla.

Povídalo se, že hraběnka má ze slunce smrtelnou hrůzu.

Hloupé povídačky, myslela si Zuzana. Zatímco vesničané z Čachtic si šeptem vyprávěli zkazky o démonech, Zuzana věděla svoje. Její paní měla jiný důvod, proč se skrývat před sluncem – obyčejnou ješitnost.

Noc byla časem, kdy Báthoryová podnikala výlety v černém lakovaném kočáře nebo bavila své hosty ve velkém hradním sále. A právě nyní, v tuto brzkou ranní hodinu, kdy noc předává vládu dni, paní hraběnka prováděla ranní toaletu. Zvolila pro ni dobu, kdy bývá denní světlo nejslabší a ona si může v zrcadle prohlížet pleť bez obav z drsných slunečních paprsků.

Hraběnka něco polohlasně zamumlala ve své komnatě a Zuzaně se sevřela hruď. Ještě stále zbýval poslední úkol, jenž byl z jejích ranních procedur nejtěžší: vyleštění zrcátka.

Sevřela v pěsti hebký hadřík a začala po zrcadle rychle kroužit nad svým odrazem, jako kdyby chtěla samu sebe vymazat. Blyštivé sklo odráželo bledé ranní světlo a posměšně dívce nastavovalo její vlastní odraz.

Zuzana se zamračila a bezcitné sklo zakryla, hrajíc se svým odrazem na schovávanou. Když po chvíli otevřela oči, třpytily se v nich slzy. Zuzana se odvrátila.

Neměla krásnou tvář.

Její kdysi dokonalou pleť zohyzdily neštovice. Nemoc jí naštěstí nevzala život jako jejímu staršímu bratrovi, který zemřel při jedné z předchozích vln uherského moru, roky před jejím narozením. S promodralou kůží a chroptivým dechem vzdal svůj zápas s morem a poručil svou duši Pánu. I přesto měl dobrou smrt – rolnický chlapec byl už zavinutý v rubáši, když se Báthoryové dozvěděli, že se zapletl s jejich zbožňovanou dcerou. Zuzana se zachvěla při pomyšlení, jaká strašná muka by ho čekala, kdyby tu horečku přežil.

Neštovice byly vskutku skrytým požehnáním pro bratra i jeho sestru. Ladislav zemřel dřív, než ho stačili dát na mučidla, a Zuzana, která se narodila krásná jako východ slunce, byla tak ošklivě zjizvená, že se vesničané při pohledu na ni odvraceli. Cizinci, když ji potkali na cestě, se mračili a přežehnávali se znamením na odvrácení zla. Vesnický idiot po ní házel kameny a poškleboval se jí. Její postižení však upoutalo pozornost hraběnky Báthoryové, která se nad zjizvenou dívkou slitovala, jako když se někdo slituje nad štěnětem voříška.

I přesto se jí slovenské dívky bezcitně posmívaly, když její paní nebyla v doslechu. Zuzana musela snášet jejich posměšky a ty nejkrutější si vždycky vyslechla od Hedviky.

„Jen ďábel ti mohl vypálit otisky palců tak hluboko do kůže.“

Byla opravdu tak škaredá? Pod hustými černými řasami pořád zářily jasně modré oči, její plavé vlasy se leskly jako vosk, ale služky si všímaly jen neštovičných jizev na kůži – a dávaly jí najevo své opovržení.

Zuzana uslyšela vrznutí pantů. Rychle strčila hadřík do kapsy zástěry.

Služebné hraběnku doprovodily pouze ke dveřím. Do šatny vstupovat nesměly a Zuzana věděla proč: Erzsébet Báthoryová by nesnesla pohled na hezkou dívku vedle sebe v zrcadle.

Doprovázela ji jenom jedna spolehlivá osoba, pěkná tmavovlasá Vida. Pomohla své paní usednout na polštářek a pak rozprostřela těžkou vlečku jejího červeného sametového županu po koberci na podlaze. Služebná držela hlavu skloněnou a vůbec nezvedala obličej.

Hraběnka pohlédla na kartáče se stříbrnými výztuhami, flakonky a masti. Její ruka ověšená šperky přejela po slonovinovém hřebeni, pohladila ruční zrcátko a stříbrnou dózu s barvou na rty. Spokojeně vyšpulila rty.

Zuzana přihlížela, jak si Vida kleká a uhlazuje na zemi lem sametové vlečky. Potom se ve vší tichosti vrátila pozpátku ke dveřím.

Hraběnka se uvelebila v křesle. Zuzana udělala pukrle a sklonila uctivě hlavu.

Její paní jí studenou bílou rukou pozvedla bradu a prohlížela si její obličej. Dívka se v jejím sevření slabě chvěla.

Hraběnka se zasmála a v planoucím světle loučí se zaleskly její bílé zuby.

„Ty má zrůdičko,“ šeptala, aniž by pustila její bradu. „Jak rozkošně jsi ošklivá! Ne jako tvá okouzlující přítelkyně slečna Vida.“

„Ano, madam,“ odpověděla Zuzana a zadívala se do jejích jantarových očí. „Celý můj život je služba vám, má paní hraběnko.“

„Ano,“ řekla hraběnka a přitáhla dívku k sobě, aby se podívala do zrcadla. Zuzana zavřela oči.

„Otevři oči, mazlíčku.“

Dívka je na hraběnčin povel otevřela dokořán a spatřila vedle sebe jejich odrazy ve stříbrném skle.

„Myslíš, že jsem pořád krásná?“ zeptala se hraběnka. Dívala se na svůj obraz a natáčela bradu doleva a potom doprava. Její pohled byl dětský a toužebný, černé řasy symetricky lemovaly její kočičí oči.

Zuzana neváhala ani okamžik.

„Samozřejmě, madam, vaše krása bere dech každému, kdo vás spatří. Jste nejkrásnější žena v celých Uhrách.“

Hraběnka po ní vrhla opovržlivý pohled a její vyklenutá obočí se nad kořenem nosu spojila. Ze Zuzaniných úst se zatím řinula další slova: „A v celé Svaté říši římské a ještě dál, madam. Krásnější než nejmladší panny v celém křesťanstvu i v dalekých orientálních královstvích, to je jisté.“

Rysy v hraběnčině tváři změkly a Erzsébet se znovu podívala do zrcadla. Její krvavě rudé rty se roztáhly v úsměvu a odhalily rovné bílé zuby. Zuzana pocítila svíravé mrazení v zádech.

„Ale mám už pět křížků,“ odvětila hraběnka a dál si prohlížela svůj odraz v zrcadle.

„Ach, paní hraběnko, to v zrcadle vůbec není vidět. Pohleďte na tu bílou kůži a planoucí oči! Jak nutí vaše obdivovatele prahnout po vaší kráse.“

Dívka vzala stříbrný kartáč, od jehož hřbetu se odrazilo světlo louče. Dlaní změkčila kančí štětiny – ohýbala ztuhlé chlupy tam a zpět, dokud nebyly poddajné.

„Dovolíte, paní hraběnko.“

Paní sotva znatelně pozvedla bradu. Zuzana pročesávala její dlouhé kaštanově hnědé vlasy a dávala pozor, aby neškubla za nějaký uzlík.

Erzsébet Báthoryová zavřela oči a zasténala. Své dlouhé bledé prsty propletla v klíně.

„Ach Zuzano,“ zašeptala. „Kdybys tak byla krásná… jako tvůj bratr.“

Krásná? Její slova vyvolala další mrazení v dívčiných zádech. Hraběnka postřehla, že se hřeben klouzající v jejích vlasech mírně zachvěl, a podívala se na dívčinu zjizvenou tvář.

Zuzana už teď krásná nebyla, chvála Bohu.

Kapitola 3

Carbondale, Colorado

19. listopadu 2010

„Už se těším na naše sezení,“ začala Betsy. „Přinesla sis zápisník se svými sny?“

Daisy měla skelný a rozostřený pohled. Neříkala nic.

Psycholožka zatajila dech. Už zase? To ne, pomyslela si.

Daisy vešla do kanceláře jako náměsíčná. Potom uviděla Ringa, křížence německého ovčáka. Ležel stočený na háčkovaném koberečku a vyhříval se u kamen. Bylo to poprvé po několika měsících, co ho Betsy vzala dolů do ordinace.

Dívčino tělo se uvolnilo a do očí se jí vrátilo světlo. V jejím bílém make-upu se objevily dolíčky.

„To je ale nádherný pejsek!“ řekla a natáhla k němu ruku, aby si ji očichal. „Můžu si ho pohladit?“

„Ale jistě,“ odpověděla Betsy. Ta náhlá proměna ji docela vyvedla z míry. „Je to velké štěně.“

Ringo dívce olízl ruku. Betsy zkrabatila čelo údivem – byl sice sladký a přítulný, ale ruce nikdy nelízal.

Ringo vztyčil ocas, jako kdyby Daisy poznával.

Potom olízl její bílý obličej. Betsy pocítila záchvěv žárlivosti.

„Tvář ještě nikomu neolízl. Ani mně ne.“

Daisy natáhla krk dozadu, zatímco Ringo se před ní posadil. Pořád ji chtěl olizovat.

„To je divné. Vypadá to, jako kdyby tě znal,“ poznamenala Betsy.

Daisy zabořila tvář do jeho kožichu. Betsy si všimla, jak se v jejích očích třpytí slzy. Hladila Ringa po hlavě a připlácnutých uších.

Sezení začalo povídáním o psech a odtud plynule pokračovalo dál. Byla to zatím zdaleka nejdelší konverzace, jaká mezi pacientkou a lékařkou proběhla.

„Když jsme ještě žili v New Yorku, měla jsem německého ovčáka,“ vzpomínala Daisy. „Měli jsme několik psů, ale Rosco byl můj. Spával se mnou v posteli a při projížďkách na koni běhával vedle mě.“

„Povídej mi o ježdění na koni.“

„Jezdila jsem hodně, i závodně. Třídenní soutěže, koňské přehlídky a tak.“

„A teď už ne?“

„Tady koně nemám a... a ztratila jsem zájem. Už to není můj svět,“ řekla a odvrátila se. Toužebně se zahleděla na Ringa.

„A co je teď tvůj svět, Daisy?“

„Gotický styl,“ odpověděla, ale měkkost se z jejího hlasu vytratila. Mládí, které na pár minut zazářilo skrze bílý make-up, opět zmizelo pod ztrhaným výrazem.

Betsy zavolala Ringa. Položil hlavu paničce na klín a nechal si hladit uši.

„Co přesně je gotický styl?“

Daisy poposedla v křesle a přesunula váhu dopředu. „Záleží na tom, kdo ho definuje.“

„A co ty? Jak ho definuješ ty?“

„Je to určitě hudba. Ta mě tak nebere, když nepočítám Jima Morrisona a Doors, starý fláky. Heavy metal, na to zapomeňte. Ale je to dobrá scéna pro gotiky.“

„A co jiného?“

„Černý hadry, ježatý vlasy, make-up. Všecko. To hlavní ale je uzavřít se před umělým světem, snažit se vidět pod povrch. Obejmout stínový svět, a ne si bránu zavřít, jak to dělá většina lidí.“

Psycholožka namířila propiskou do vzduchu.

„Stínový svět?“

Daisy si obtočila kolem prstu pramen černě obarvených vlasů a natáhla ho, podobně jako to dělávala Betsy.

„Vrháte světlo do minulosti…,“ odpověděla, ale mluvení ji najednou vysilovalo, zažívala úplná muka. Zakašlala a pak se pokusila větu dokončit. „…do černýho tunelu. Ta tma za ním je to, jací doopravdy jsme. Jací jsme byli dřív.“

Betsy se přinutila sklopit oči k notebooku. Čekala tirádu namířenou proti mainstreamové kultuře, obhajobu alternativního životního stylu. Revoltu.

„Myslíš, že to děláš proto, abys tím štvala svoji matku?“ zeptala se Betsy.

Po Daisyině tváři se pomalu rozléval úsměv, dívka jazykem uličnicky našmátrala neposlušný zub. Ringo vstal a odešel od paničky k pacientce, která k němu natáhla ruku.

„Ani ne.“ Pak pokrčila rameny. „Nebo možná jo, ale o to tady nejde. Jenom se snažím soustředit.“

„Soustředit na co?“

Daisy spustila ruku z Ringova hrudníku. Pes zakňučel, zatočil se třikrát dokola a nakonec se stočil do klubíčka u jejích nohou.

„Na mumlání, na hlasy, které žily kdysi. Snažím se slyšet vlnění minulosti. A…,“ dodala, přičemž svaly v její čelisti se napjaly, „najít svou duši.“

Betsy přikývla. Srdce jí bilo jako o závod. Daisy mluvila, jako kdyby citovala samotného Carla Junga.

*

Betsy připravila dva hrnky zázvorového čaje s medem. Daisy potichu pila a rozhlížela se po místnosti.

„Ještě ti musím říct, že brzy pojedu na výlet,“ řekla Betsy. „Bude to znamenat, že jeden týden s tebou vynechám, ale můžeme to nahradit v tom týdnu před odjezdem, zkusit dvě sezení místo jednoho, nebo potom, až se vrátím. Ještě se podívám do svého rozvrhu.“

Daisy na ni vrhla úzkostlivý pohled.

„Jedete pryč?“ zeptala se a začala si drápat kůžičku kolem nehtů.

„Jen na pár dní,“ řekla Betsy. Neušlo jí, jaký měla její slova na pacientku vliv.

Daisy přikývla, ale její pohyby teď působily strnule. Upírala oči na krémově bílou knihovnu, zaplněnou knihami od podlahy po strop.

„Máte velkou spoustu knih. Přečetla jste všechny?“

„Ne, nepřečetla.“

„Vypadají, že jsou hodně starý,“ poznamenala Daisy. Vstala a přejížděla prstem po hřbetech, zkoumajíc nehtem rozpraskanou kůži.

Betsy sebou škubla, ale nezasáhla.

„Kůže. Tak zaprášená. Tyhle musí být fakt prastarý. Kde jste k nim přišla?“

„Zdědila jsem je,“ odvětila Betsy a vyhlédla oknem na chvějící se větve osik.

Daisy naklonila hlavu na stranu a četla si názvy. Zastavila se u tenké knížky vázané v plátně. Začala ji vytahovat z police, potom se však zarazila.

„Jung?“

Betsy kývla.

Daisy se pokoušela přečíst název na hřbetě, ale moc jí to nešlo. „Synchronizität… Akusalität… Co to kru–?“

„Překládá se to jako: ‚Synchronicita: akauzální spojující princip.‘ Kdysi jsme měli výtisk z prvního vydání. Ale ztratil se.“

„Co to znamená?“ zeptala se Daisy poté, co knížku zastrčila zpátky do police.

Betsy věděla, že musí rozhovor přesměrovat jinam, ale zároveň nechtěla riskovat, že by se pacientka zase uzavřela do svého zádumčivého mlčení.

„Synchronicita byla Jungova teorie. Jde o to, že dvě nebo více událostí, které spolu zdánlivě nesouvisí, probíhají současně smysluplným způsobem.“

Dívka zkrabatila nalíčené čelo. „A co znamená tohle?“

„Fajn. Řekněme, že ti ráno čtyřikrát zazvoní mobil, ale pokaždé když to zvedneš, nikdo tam není. A potom, během dne, pojedeš přes čtyři semafory a všude ti naskočí zelená, pěkně jedna za druhou, což se ti nikdy předtím nestalo. Ve škole máte losování a ty si vytáhneš číslo 4444 a vyhraješ. Není mezi tím žádná příčinná spojitost, ale může to mít hlubší význam.“

„Gotický,“ řekla Daisy a zakoulela očima lemovanýma černými linkami. „Totálně.“

„Je zajímavé, že to říkáš –“

Daisy se otočila zpátky k policím s knihami. „Vy jste je zdědila? Po kom?“

„Po otci.“ Betsy ztěžka polkla. Proč proboha ona odpovídá na všechny tyhle otázky?

Daisyina ruka se náhle zastavila ve vzduchu. Potom trhaně klesla dolů. Zadívala se přes rameno na Betsy.

„Váš táta byl taky cvokař?“

Betsy se dotkla jazykem horního patra úst a zamyslela se. Nejraději by řekla: Můj otec byl uznávaný psychiatr. Klasa ve svém oboru, absolvent Institutu C. G. Junga v Curychu a řádný člen Jungova institutu ve Vídni. Léčil příslušníky prominentních rodin světa. Pracoval s pacienty, kteří trpěli vážnou psychózou, za zamčenými dveřmi blázince.

Byl to génius, chtěla říct.

„Ano, pracoval v oboru psychologie. Daisy, prosím tě. Máme mluvit o tobě.“

„Jasně. Jasně.“

Daisy se svezla do křesla a vzdychla. Zvedla hrnek s čajem a chvíli do něj zamyšleně hleděla. Pak ho přiložila ke rtům a zakryla si tvář. Betsy viděla, jak její bílá pleť prosvítá mezi kadeřemi obarvených, uhlově černých vlasů.

„Jaký máš vztah se svou matkou?“

Daisy se na ni podívala přes okraj hrnku a její pohled ztvrdl.

„Jaký myslíte? Přece jste nás viděla. Tešeme se mezi sebou jako kočka a pes.“

„A kdo je tvá matka? Kočka nebo pes?“

„Ach, určitě kočka,“ přikývla. „No ano. Kočka.“

„Proč kočka?“

„Nevím. Psovi můžete věřit. Kočky jsou… jiný. A má sestra, Morgan – ta má v sobě z kočky ještě mnohem víc.“

„Takže si nemyslíš, že můžeš své matce nebo sestře věřit?“

Daisy zkřivila rty. „To jsem neřekla, Betsy.“

„A ty? Ty jsi pes?“

„Rozhodně,“ řekla a špičkou boty podrbala Ringa na boku. „Jsem prostě věrný pes.“

Psycholožka si učinila poznámku – její propiska ladně klouzala po bílém listu papíru.

Do toho zazvonil mobilní telefon.

„Zapomněla sis vypnout mobil,“ poznamenala Betsy.

„Jo, pardon. Ale tohle musím vzít.“

Vylovila z kabelky černý iPhone. Potom rubínově červený mobil.

„Haló...? Tati, teď nemůžu mluvit… Ano, jsem… Zavolám ti později.“

Betsy si všimla, že sebou pacientka škubla.

„…já nevím…, tak později.“ Daisy tvrdě stiskla tlačítko UKONČIT, jako by ho chtěla rozdrtit.

„Tvůj otec.“

„Ano, už se to víckrát nestane. Zapomněla jsem vypnout jeho mobil.“

„Jeho mobil?“

Daisy se zarazila.

„Chce po mně, abych měla tenhle pořád u sebe. Je v něm sledovací zařízeni GPS. Aby věděl o každém mém kroku v údolí Roaring Fork. Ten nadělá. Dává mi extra apanáž, když ho všude nosím s sebou.“

„On pořád žije na východě?“

„Jo, ale je to samý v bledě modrým, tak hrozně divnej,“ řekla. „Je to součást rozvodový dohody. Chce se mnou zůstat v kontaktu.“

Zakryla si pusu a rozkašlala se, v krku jí slyšitelně bublal hlen. Betsy jí podala krabičku s papírovými kapesníky.

„Vyplivni to, Daisy. Doopravdy.“

„To je nechutný,“ řekla a pokoušela se kašel potlačit.

„Je to zdravé. Dělej to jako sportovci. Nepolykej to, plivej.“

Daisy ji ignorovala a ztěžka polkla.

Betsy ji sledovala, jak se horko těžko snaží zprůchodnit si krk. Potom se zeptala: „Proč si myslíš, že je tvůj otec –“

Daisy odvrátila obličej.

„O svým tátovi teď mluvit nechci, jasný?“

Betsy věděla, že pokouší její křehkou trpělivost.

„No dobře. Promluvíme si o něčem jiném,“ navrhla nad svými poznámkami. „Říkala jsi, že nasloucháš vlnění minulosti. Myslíš svoji minulost?“

„Ne, ne. Myslím dávnou dobu. Zdává se mi o hradu. Stojí na skále a trčí až do nebe. Jako z filmu o Drákulovi. Je to hrozně gotický, rozumíte?“

„Pokračuj.“

„Rudý sametový koberce. Těžký tmavý nábytek. Ohromný truhlice s velkými železnými panty. A – takový divný pach, jako…“

„Jako co?“

„Jako měšec na mince. Jako by se o sebe otíraly drobný. Kovový pach.“

Betsy si její slova zapsala.

„Ještě něco?“

„Vidím koně. Hodně často,“ řekla.

„A ti koně tě uklidňují? Nebo působí spíš hrozivě?“

„Většinou mě uklidňují. Ale někdy jsou poděšení, vzpínají se a řehtají, jako kdyby cítili oheň.“

„Útočí na tebe někdy?“

„Ach ne. Nikdy.“ Odmlčela se. „Oni mě varují.“

Kapitola 4

Ves Čachtice, Slovensko

28. listopadu 1610

Zablácený kočár s drnčením zastavil na okraji Čachtic. Odpojovala se tu cesta, jež stoupala nahoru k hradu. V odstínech šedi a slonové kosti se vypínal proti nebi.

Koně ve spřežení odfrkovali ve studeném vzduchu a z nozder jim stoupala oblaka páry. Nervózně se natřásali a hryzali do udidel, oči lemované vystouplými bělmy.

„Klid!“ poručil kočí. Mosazné lampy po stranách se divoce houpaly a zvonily o dřevěné stěny rozkolébaného kočáru.

„Pasažére Szilvási, okamžitě vystupte!“ křikl kočí.

Z hradeb se prudce vzneslo hejno havranů. Jejich hlučné krákání vyvolalo pronikavé ržání na straně koní, kteří se vzpínali jako jeden a švihali před sebou ostrými kopyty.

„Vylezte!“ křičel kočí, zatímco zápolil s otěžemi.

János Szilvási vyskočil z kočáru a hodil svůj vak do sněhu vedle rozbahněné cesty.

„Dovolte mi je uklidnit,“ zavolal na kočího a popošel ke koním.

„Utečte!“ poručil kočí. „Pošlapou vás! Držte se stranou od klisny –“

János tlumeně hvízdl a stoupl si napravo od jančících zvířat. Klisna teď na havrany neviděla. S roztaženým chřípím nervózně pokukovala po člověku, který se k ní blížil.

„Klid, malá, hodná, hodná, hodná,“ broukal János monotónně, jako kdyby mluvil k dítěti. A opět z něj vyšlo to zvláštní hvízdání.

Klisna se znovu vzepjala a její řehtání se rozlehlo napříč údolím.

„Držte se stranou!“ volal kočí.

János ho však neposlouchal. Krůček po krůčku se vytrvale přibližoval k plecím kobyly. Velmi pomalu jí položil ruku na šíji. Díval se na ni koutkem oka a tiše přitom brumlal.

Kůže na jejím krku se pod jeho dotekem zachvěla, vlnila se jako hladina jezera po dopadu kamení. Zvonění postroje zpomalovalo, jak se klisna postupně ztišovala. A János k ní celou dobu hovořil a ze rtů mu do ledového vzduchu stoupaly malé obláčky.

Klisna uvolnila strnulou šíji a pomalu spouštěla uši k ústům člověka.

„Co to tam říkáte mým koním?“ ptal se kočí nedůvěřivě. „Nejsou to nějaká zaklínadla? Jděte od nich pryč.“

„Nech ho, ty hlupáku!“ vykřikl hubený pasažér, který natahoval krk z okna kočáru. „Jinak koně převrátí kočár a všechny nás tu zabijí!“

János ani na okamžik neodvrátil pohled od klisny. Stoupl si před ni, riskuje kopanec její statnou přední končetinou – taková rána by mu přerazila nohu jako nic. Cítil teplý dech druhého koně, hnědého valacha, který se chřípím snažil dosáhnout na jeho ruku. János pohladil valacha po hrudi. Přešel na pravou stranu kočáru a zůstal stát čelem proti strmé cestě.

„Zaklínač koní,“ řekla žena v šátku, když vyhlédla z okna kočáru. Odstrčila manželovu hlavu, která jí zacláněla ve výhledu.

„Děkuju, pane,“ řekl kočí a vydechl úlevou, jakmile otěže v jeho rukou povolily. „S koňmi to opravdu umíte.“ Utřel si nos do otrhaného rukávu. „Hraběnka by vás jistě ráda měla ve svých službách.“

„V to doufám,“ odpověděl János. Potom kývl směrem ke koním. „To je tak poděsili ti havrani?“

Kočí zakroutil hlavou a naznačil Jánosovi, ať jde blíž. Zašeptal: „Vždycky se zpotí a vyhazují, když jedeme kolem čachtického hradu, v noci i přes den.“

János si všiml, že se kočímu chvěje ruka v bezprsté rukavici. Z jeho dechu cítil slivovici, ohnivou pálenku ze švestek. Kočí vytáhl z kapsy stříbrnou placatku a nabídl pasažérovi doušek.

„Budete ji potřebovat na nervy, až budete na hradě,“ řekl.

János zavrtěl hlavou.

Kočí pokrčil rameny a napil se sám. Jak mu drsný alkohol stékal hrdlem do útrob, jeho tělo se viditelně uvolnilo.

„Do západu slunka musíme být na Beckově. Mějte se, pasažére Szilvási.“

János ukročil zpátky.

„Hyjé!“ křikl kočí a zlehka švihl koně otěžemi po hřbetech. Kola kočáru rozvířila zmrzlé bláto a v příští chvíli stál János na kraji cesty sám.

Ostatní cestující se vyjeveně ohlíželi za mužem, s nímž cestovali přes uherskou pláň až do této odlehlé výspy na úbočí Malých Karpat.

Žena v šátku se přežehnala křížem a zašeptala krátkou modlitbu. Potom si políbila prsty a v mrazivém vzduchu je natáhla zpátky směrem k mladému mistrovi Szilvásimu.

János ještě chvíli pozoroval, jak se kočár vzdaluje po cestě a mizí. Potom zvedl svůj vak a zahleděl se na kamennou pevnost, jež vyrůstala ze skalnatého kopce vysoko nad koruny stromů. Nad hlavou mu stále krákali havrani a opisovali nad pevností nepravidelné smyčky.

„Nedovol jí, aby tě uhranula, zaklínači koní,“ varoval ho starý muž, který se zjevil dole pod cestou na pěšině, jež vedla z temného borového lesa. Na kostnatých zádech měl přivázanou otep z větví a drobného mlází. Promluvil lámanou němčinou.

„Prosím?“

„Ona tě očaruje, ta zlá čarodějnice z Uher,“ řekl dřevorubec a odplivl si. „Je ztělesněním ďábla.“

János položil ruku, omotanou vlnou proti chladu, na starcovo rameno. „Povězte mi, prosím, pane, co o hraběnce víte?“

Stařec zavrčel a nadhodil si na hřbetě těžké břemeno. „Jak mám vědět, že nejsi uherský špeh, kterého poslali Báthoryovi?“

„Máte pravdu, jsem Maďar. To je to z mé němčiny tak poznat?“

Starý Slovák se zasmál.

János si sundal z ramen vak a vytáhl láhev vína.

„Dejte si, dědečku. Poslední, co mám, ale s vámi se rád podělím. Budete mi vyprávět o hraběnce? Přísahám, že to nikomu neřeknu, na čest své rodiny.“

Stařec si posunul na zádech těžký náklad dřeva. Jeho špinavá tvář byla i v té zimě upocená.

„Moje staré kosti by snesly trochu odpočinku. Ochutnám to tvoje víno.“

János ucítil pach starcova těla, když láhev obrátil dnem proti obloze, aby se napil. Pak ji odtáhl od rtů a říhl si. Podíval se na cizince vodnatýma očima a usmál se.

Starý dřevorubec byl první Slovák, který si troufl vyprávět Jánosovi o hraběnce. Předtím zkoušel něco vymámit ze svých spolucestujících, ale ti na něj jen poulili oči a mlčeli. Statná matrona už při pouhém vyslovení jména Báthory zkřížila prsty na ochranu před uhranutím. A svému manželovi nedovolila říct o té tajuplné ženě ani slovo.

Pouze tenhle stařík byl ochoten mluvit.

„Chodí jí tam sloužit ženské – mladá děvčata –, a nikdy se žádná nevrátí,“ šeptal. Z pusy mu vyklouzl jazyk a slízl ze rtů zbytky vína. Teprve pak si utřel pusu do rukávu.

„Byly to dobré dívky. Když byly ještě malé, štípal jsem je do tvářiček a díval se, jak si hrají na návsi. A teď jsou pryč,“ vzdychl. „Nezatančím si na svatbě žádné z nich.“

„Jak to myslíte – pryč?“

„Pryč. Zmizely. Ale nikdo se o tom neodváží ani špitnout – kromě našeho vesnického kazatele, dobrého luterána, v jehož duši plá spravedlivý Boží hněv. Všichni vesničané se k smrti bojí mluvit, i ty zoufalé matky, které si v noci můžou oči vyplakat. Hraběnka si vymýšlí historky o tom, že děvčata slouží na jiných jejích hradech nebo v jejím domě ve Vídni.“

„Jak víte, že to tak není?“

„Protože o nich už nikdy nikdo neslyšel.“

*

Stráže spatřily Jánose dlouho předtím, než došel k hradnímu příkopu.

„Kdo to tam jde?“ zavolal jeden z mužů směrem k němu.

„János Szilvási, podkoní ze sárvárského hradu Nádasdyových. Přicházím, abych tu sloužil paní hraběnce Báthoryové.“

Stráže Szilvásiho čekaly už druhým týdnem. Spustily tedy padací lávku pro pěší.

„Mistře Szilvási – vítejte na čachtickém hradě,“ řekl velitel stráže a narovnal si klobouk na šedivých vlasech. Byl bezvadně ustrojen: přes boky mu splýval rudý kabátec, u jeho boku visel meč a na hlavě měl černý vlněný klobouk. Jeho boty byly z velejemné kůže, ani stopa po hnoji nebo slámě, o tmavých skvrnách od koňského potu vůbec nemluvě. János se při pohledu na tak nablýskanou obuv zamračil.

„Jmenuji se Ernő Kovács,“ pokračoval muž, „a jsem velitelem hraběnčiny hradní stráže.“ Ruku mu nepodal. „Na podkoního vypadáte příliš mladě.“

János viděl, jak si ho muž prohlíží. Jeho šedé oči přeskakovaly od ošoupaných bot až nahoru k obnošené cestovní čapce.

„Když mého otce poslali válčit proti Turkovi a cvičit jízdu krále Rudolfa, převzal jsem po něm místo na sárvárském hradě. Mám zkušeností víc než dost, strážníku Kovácsi,“ řekl János vyzývavým tónem. „Pak mě odvolali od mých povinností na sárvárském hradě, abych sloužil paní hraběnce na její přímý rozkaz.“

Ernő Kovács si prohlížel světlovlasého mladíka, jehož červené tváře stále kvetly mládím. Přemýšlel, jestli má tenhle kluk také takovou moc nad koňmi jako jeho proslulý otec, nebo zda ho hraběnka nepovolala kvůli jeho pěknému vzhledu a hlavně mládí.

„A co teď dělá váš otec?“

„Cvičí ve Vídni bílé španělské hřebce pro krále Matyáše.“

Kovács zabručel. „Pojďte za mnou, Szilvási. Doprovodím vás do stájí. Jiří – pošli vzkaz paní hraběnce, že její podkoní právě dorazil.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Na žulových kvádrech hradní zdi ulpívala jinovatka jako jedna velká pavučina. Když vyšli z klenutého průchodu na hradní nádvoří, János se nestačil divit, jaký tam panoval ruch. Hejna kuřat klovala mezi dlažebními kostkami a hledala červíky. Řezníci kuchali zavěšená prasata a vědra s vnitřnostmi od nich putovala rovnou k výrobci klobás, který vybíral ty nejlepší kousky do svého mlýnku a zbytky vyléval do odpadní strouhy, kde je hltali psi a havrani. Opodál se míhaly ostré nože zelinářů, kteří čistili baňaté hlávky zelí a odsekávali z nich tuhé vnější listy a lodyhy. Mlékař sundával z dřevěné káry svoje zboží a nabízel je zavalité kuchařce, která tam stála s rukama zapřenýma o mohutné boky a poslouchala jeho holedbání. Muž právě nadzvedl pruh lněného plátna, aby si mohla prohlédnout hrnce plné másla a kola čerstvého sýra.

Děti se honily po dlažbě za husami, jen aby se s křikem zase rozprchly, když na ně zaútočil velký houser – máchal velikými křídly, syčel a klapal po nich ostrým žlutým zobákem.

Na dlouhém rožni se otáčelo odrostlé jehně, tuk z něj odkapával na uhlíky, z nichž šlehaly plameny. Oheň olizoval maso a vzduchem se šířila sytá vůně pečínky. Vedle bušil kovář do kovadliny, až se to rozléhalo po celém nádvoří. Kousky žhavého kovu létaly vzduchem jako drobounké žlutooranžové komety a zanechávaly černé stopy na ošoupaných dlažebních kostkách.

János kráčel za strážníkem směrem ke stájím. Před klenutým vchodem nastoupili do řady otrhaní kluci. Na hromadách teplého hnoje bzučely i v té zimě tlusté líné mouchy a Jánose udeřil do nosu zápach staré koňské moči.

„Vítejte ve svém panství, mistře podkoní,“ prohlásil kapitán stráže a rozmáchl se rukou do šíře.

János pokrčil nos a zatnul čelist. Pod napjatou kůží mu na ní pohrávaly svaly.

„V jakých podmínkách musejí žít Báthoryovi koně!“ spustil hlasem, z něhož zazníval stále větší hněv. Otáčel se dokola. „Kdo je za to zodpovědný?“

Předstoupil jeden ze starších čeledínů, hoch s tváří umazanou od hnoje.

„Já, pane. Vedl to tady můj strýc, dokud ho nesklátil mor. Umřel před čtrnácti dny,“ řekl a špinavým rukávem si otřel usmrkaný nos.

S Jánosem cloumal vztek, jeho ruce se u boků mimovolně zatínaly v pěsti.

„Vyveďte koně ven. Ihned!“

Jeden za druhým byli koně z čachtického hradu vyváděni na nádvoří, které bylo v těchto místech dlážděno dřevěnými špalíky. Celkem dvacet sedm zvířat, a všechna vykazovala stopy zanedbání. Někteří měli podebrané, mokvající vředy na hřbetech nebo rozpraskaná kopyta. Jiní byli chromí, na korunkách kopyt se jim utvořily puchýře od dlouhého stání v promočené slámě. Dvě hnědé klisny trpěly hnilobou kopyt. János jim zvedl nohy a uviděl změklé, zapáchající maso.

Posledního koně vyvedli tři čeledíni.

Bílý hřebec se vzepjal a ve slunci se zaleskla jeho přední kopyta. Bělmo v očích mu vystouplo a jeho pronikavé ržání znělo výhrůžně o to víc, že se odráželo od hradních zdí. Mládenci ho drželi na provazech a táhli ho k zemi, aby se nemohl odrazit.

Podobně jako všichni ostatní byl vyzáblý, pouze na krku se mu stále vlnily silné svaly.

„Ta zbídačená zvířata trpí hladem!“ láteřil János. Koutkem oka zahlédl pohyb v jednom z oken hradu, ale rychle obrátil pozornost zpět ke koním.

„Krmíme je, ale koně ztratili chuť k jídlu,“ řekl hlavní čeledín. János se podíval na jeho oči. Leskly se horečkou.

„Spásat trávu odmítají a raději trpí hladem,“ pokračoval mládenec. János viděl, že se mu na čele lesknou korálky potu. Kromě skelného pohledu měl navíc tváře v jednom ohni.

„Jak se jmenuješ?“

„Alojz, pane.“

„Alojzi, ty jsi nemocný.“

„Ano, mistře Jánosi,“ odpověděl a zašoupal nohama, které měl omotané špinavými hadry. „Ale neposílejte mě pryč, moc vás prosím. Musím pracovat pro svou rodinu, jinak umřeme hladem.“

János kývl. „Kde je seno?“

Alojz ho zavedl ke zchátralé stodole s děravou šindelovou střechou. Tráva byla na povrchu mokrá a plná černých a bílých pavučin, uvnitř plesnivá.

„Hraběnka má štěstí, že jí ještě nějací koně zůstali!“

K Jánosovi přistoupil velitel stráže. „Paní hraběnka říkala, že vám mám dát tohle.“

V Kovácsových rukou ležel splétaný kožený bič, tmavě se lesknoucí ve slunečním světle. János zkrabatil čelo.

„Co to má být? Přece nebudu ty ztýrané koně ještě bít.“

Kovács se ohlédl přes rameno směrem k hradu.

„Vezměte si to!“ řekl a vrazil bič podkonímu do rukou.

János bič upustil do plesnivého sena. S pohrdáním pohlédl na velitele stráže a otočil se k hřebci, který stále zuřil a stavěl se na zadní. Jeho tělo už pokrýval zpěněný pot.

„Buď hodný,“ řekl János a přiblížil se ke zvířeti. Kůň se znovu vzepjal a tři čeledíni rychle škubli lany.

„Ustupte, Szilvási! Ten kůň je šílený,“ vykřikl kapitán Kovács.

„Buď hodný, upokoj se, tak je hodný, tak je hodný,“ opakoval János. Díval se přitom na jeho blýskavá kopyta a očím se vyhýbal.

Pak pomalu natáhl ruku. Hřebec zafrkal, ale už se nevzepjal. Znovu si odfrkl a vyboulil dlouhé krční svaly do mírného oblouku, načež stočil chřípí k Szilvásiho natažené ruce.

János se natáhl ještě víc a pohladil hřebce po krku.

Kůň pomalu uvolňoval zaťaté svaly a spouštěl hlavu. Jeho chřípí se roztahovalo, jak nasával pach člověka. Vtom frkl a dupl přední nohou – ještě si nebyl úplně jistý, že mu může věřit.

„Jak dlouho se na tomto koni nejezdilo?“ zeptal se János.

Hoši se dívali jeden na druhého, načež sklopili oči k zemi.

„Nikdo na něm nejezdí, pane,“ řekl hlavní čeledín. „Nenechá se osedlat. Měl to být kůň pro hraběte Nádasdyho, ale urozený pán zemřel dřív, než kobylka vrhla.“

János zvolna klouzal rukou po hřebcově šíji směrem k hlavě. Kůň ji mírně zvedl a jeho kůže se křečovitě zachvěla, jako kdyby chtěl odehnat mouchy. Potom roztáhl chřípí a ukázal rudou tkáň, v očích mu stále svítilo vystouplé bělmo.

Dovolil však Szilvásimu, aby se dotkl jeho rozložité hrudi.

Szilvási se otočil ke kapitánovi. „Řekněte, prosím, paní hraběnce, že bič na koně nebudu potřebovat,“ řekl a přesunul ruku směrem ke hřebcovu kohoutku.

Strážník nespouštěl ostražitý pohled z koně. Z bezpečné strany se přitočil k Jánosovi a pošeptal mu do ucha: „Ten bič není na koně. Máte ho používat na čeledíny.“

Jánosova ruka sklouzla z hřebcova kohoutku a zvíře hned odskočilo dozadu. Čeledíny táhlo za sebou.

János se podíval veliteli stráže do očí. Potom se obrátil k oknu, kde před několika minutami spatřil pohyb. S pohledem upřeným na hrad pozvedl v mrazivém vzduchu bradu.

„Pošlete bič zpátky paní hraběnce,“ pravil klidným a vyrovnaným hlasem. „A řekněte jí, že ho nebudu potřebovat ani na člověka, ani na zvíře.“

Kapitola 5

Carbondale, Colorado

28. listopadu 2010

„Taky byste mohla mít trochu profesionálněji zařízenou kancelář,“ zdůraznila znovu Jane, když po včerejším sezení vyzvedávala Daisy.

„Sežeňte si pořádnou uklízečku. Co třeba některou z těch Mexičanek od vedle? A posbírejte všechen nepořádek. Kdy jste naposledy utírala prach?“

Betsy vzdychla.

Jane měla pravdu. Jsem ta nejhorší hospodyně na světě.

S rukama v bok se Betsy rozhlížela po svém viktoriánském domečku. Už jen při pomyšlení na úklid ji píchlo v kříži.

Na každé vodorovné ploše ležely poházené časopisy – Quadrant, Jung Journal, periodika analytické psychologie. Stohy jungovských učebnic se povážlivě nakláněly na stranu, a kdykoli Ringo zavrtěl ocasem, hrozilo zřícení některého z nich.

Betsy si vyčlenila jeden den na uspořádání kanceláře. Občas při práci vykoukla na těžké sněhové vločky, které padaly za oknem a zastíraly jí výhled na Mount Sopris. To je ale nadílka, říkala si v duchu. Mokrý lepivý sníh, který pokryje svahy hor – perfektní podklad pro lyžování.

Police na knihy byly tak napěchované, že by se do nich žádná další nevešla. Betsy mohla akorát tak snížit volně stojící štosy knih a půlku schovat za divan, kde nebudou tak vidět. Oprašovala kožené přebaly na policích, ale netroufala si knížky vytahovat, protože už by je nemusela vklínit zpátky.

Pustila se do úklidu starého mahagonového baru, kterého si její otec tak považoval. Otírala láhve se slivovicí, kterou táta vždycky servíroval hostům.

A pak si vybavila první Vánoce po jeho tragické smrti. Matka ty strašné svátky trávila s ní a z té silné slovenské pálenky se totálně zřídila.

Na Štědrý večer hustě sněžilo. Sněhové krystalky chrastily na oknech a ohlašovaly příchod sněhové bouře. Děti se vždycky modlily, aby přišla, protože pak kvůli haldám sněhu zavřeli na jeden den školy.

Grace přijela o den dřív. Vypadala jako kostra, s tváří zbrázděnou žalem. Když se objaly, Betsy cítila, jak ji do rukou tlačí matčina vystouplá žebra.

„Vezmi si na jeden semestr dovolenou, mami,“ navrhla jí. „Jeď domů a trochu o sebe pečuj. Když dovolíš, budu se o tebe starat –“

Grace se od ní odtáhla, ztuhla a vytrčila bradu.

„Jsem v pořádku, Betsy. Práce je pro mě tou nejlepší terapií.“

Nalila si sklenku slivovice. Stála v pokoji a civěla do blikajících světýlek na vánočním stromečku. „Tvůj táta Vánoce tak miloval,“ řekla.

„Mami, posaď se. Promluvíme si.“

„Já nechci mluvit,“ zasyčela Grace. Mohutně si lokla pálenky a zašklebila se, jak se jí alkohol propaloval útrobami.

A sakra! pomyslela si Betsy. Už je to tady!

Betsy ten výraz na matčině tváři znala – předznamenával bouři. Mhouřila agresivně oči a přes brýle si Betsy prohlížela jako nějakou kuriózní starožitnost v muzeu.

„Tolik mi připomínáš svého otce,“ vysoukala ze sebe konečně a svezla se zpátky do ušáku.

Grace neměla slivovici nikdy ráda. Teď si zavdala další lok.

„Čím ti jako připomínám tátu?“ zeptala se Betsy.

„Proč jsi šla na psychoterapii? Takový nemastný neslaný obor. Žádné hranice, žádná seriózní věda. A proč ses rozvedla s tím skvělým chlapem, kterého jsi měla?“

„Mami! Už si nepamatuješ, jak jsi zuřila, když ses dozvěděla, že jsme se vzali?“ Možná měla matka pravdu, ale to by jí teď Betsy nepřiznala za nic na světě.

„John Stonework by z tebe něco udělal, dal by ti hranice a jasný cíl. Místo abys žila v takovém zapadákově –“

„Já Carbondale miluju, mami, vyrostla jsem tady!“

„Přes moje námitky. Já jsem tě chtěla vychovávat v Chicagu. Dát ti větší noblesu, větší ambice. To tvůj otec tě chtěl držet tady.“

„Zato ty ses tady už moc neohřála, když jsem se dostala na střední školu.“

„Řekla jsem Česlavovi, že až budeš dost stará, vrátím se učit na univerzitu. Dal mi najevo, že on by se zachoval stejně.“

„Bylo by to fajn, kdybys byla víc doma, ne jenom o víkendech a v létě.“

Proč tohle dělala? Proč se v takové chvíli snažila vyvolat hádku? Matka potřebovala její pomoc. Jenže Betsy si nemohla pomoct. „Mohla jsi tu být, abys mi zodpověděla pár otázek, které jsem měla, pomohla mi projít –“

„Proč? Puberta je směšné období v životě člověka. Jenom bychom spolu válčily. To matky a dcery v tomhle věku dělají.“

„Nebylas tu, abys –“

„Tvůj otec tě rozmazloval. Udusil v tobě všechen oheň.“

Betsy ztěžka polkla. „Co? Jak to myslíš, že ve mně ‚udusil všechen oheň‘?“

„Nízká očekávání,“ mumlala matka a zírala přitom do křišťálově čiré tekutiny ve sklenici. „Vyklubala se z tebe příliš povolná osoba na můj vkus.“

Betsy věděla, že z ní mluví slivovice, ale připadala si, jako by právě schytala pořádnou herdu do břicha.

„Ale ten John,“ řekla Grace. „Kdybys zůstala s ním, byla bys teď na MIT.“

„Na MIT nemají postgraduální program v psychoterapii, matko.“

„Tak bys učila na Bostonské univerzitě,“ namítla Grace a natáhla se po láhvi. Nemotorně si nalila, až kořalka vyšplíchla. Stekla po sklenici a ukápla na háčkovaný kobereček.

„Mami. Je v tom přes padesát procent alkoholu –“

„Možná i na Harvardu. Chytrá jsi dost. Chytrost ti nechybí.“

„Nikdy jsem nechtěla učit na univerzitě –“

„Věnovala by ses empirickému výzkumu. Publikovala! Udělala by sis jméno.“

„Já pomáhám lidem, mami. Není to snad dobrá věc?“

„Jako tvůj otec. Pche!“ vyprskla Grace. Přitlačila jazyk k hornímu patru a začala pomlaskávat. Jako delfín, pomyslela si chtě nechtě Betsy.

„Pomáhám lidem,“ zopakovala Grace a přestala konečně mlaskat. „Jako kdyby to byly rozbité hračky, které se dají opravit. Slepit tady, slepit támhle. Nikdy svou práci nechtěl publikovat. Víš ty vůbec, jakému uznání se těšil ve Vídni, než jsme se vzali? A pak se najednou změnil – jako by si chtěl zalézt pod koberec. Zmizet.“

„Co špatného je na tom, pomáhat lidem s jejich problémy?“

„Pomáhat lidem! To je pro sociální pracovníky a učitele na školách! Převaděče na přechodech, skautíky –“

„Víš co, mami? Myslím si, že už máš té slivovice dost. A děláš tady tyátr, protože jsi zlomená z tátovy smrti.“

„Nechoď na mě s tou svou psychoanalýzou, slečinko!“ vyštěkla Grace a zahrozila Betsy kostnatým prstem. „Tvý rady nepotřebuju.“

Potom se v křesle zhroutila a rozeštkala se.

„Mohly jsme si o tátovi promluvit i bez toho, že bychom se pohádaly,“ řekla Betsy tiše. „Musíš si s někým promluvit.“

Grace stiskla pevně víčka a zakroutila hlavou, jako by ta slova chtěla ze sebe setřepat.

„Já chci mluvit o tobě, ne o tvém otci!“ promluvila a sevřela stopku sklenice. Betsy viděla obrysy kostí pod její kůží – její ruka vypadala jako pařát ptáka usazeného na bidle.

„Kdybys zůstala s Johnem, postavil by tě do latě. Byl to praktický mladý muž. Žádný snílek. Byl by z něj zatraceně dobrý otec, dobrý živitel. Teď už bych měla vnoučata.“

Betsy zjistila, že nemůže dýchat. Zkoušela matce odpovědět, ale z pusy jí nevyšla ani hláska. Vstala a sundala si z věšáku bundu s kapucí. Třikrát si kolem krku ovinula svůj vínově rudý vlněný šál, nasadila si lyžařskou čepici s třásněmi a rukavice.

„Kam jdeš?“ obořila se na ni Grace. Předklonila se v křesle, až málem ztratila rovnováhu a skácela se na zem. „Betsy! Venku zuří vánice!“

„Bouře venku je mi milejší než bouře tady, mami.“

Vyšla ven a zabouchla za sebou dveře. Pak stála venku a snažila se rozmrkat horké slzy. Sněhové vločky se jí rozpouštěly na řasách a oslepovaly ji.

Kapitola 6

Čachtický hrad

28. listopadu 1610

Po skončení prohlídky stáje János požádal velitele stráže, aby ho představil paní hradu.

„Paní hraběnka uděluje audienci, až když se setmí,“ odpověděl strážný Kovács. „Po západu slunce vás přijme.“

János vzhlížel k potemnělému hradu, kde předtím postřehl sotva znatelný pohyb.

„Mám dojem, že jsem ji zahlédl,“ řekl. „Když jsem pracoval s tím hřebcem.“

Strážný se na něj podíval a zvedl obočí.

„O tom pochybuji, mistře podkoní. Na denním světle opravdu ne.“

Kapitán zvedl ruku v rukavici a pokynul Szilvásimu, aby ho následoval do kasáren, kde odpočívali strážní spolu s čeledíny.

Masivní dveře se s vrzáním otevřely do velké společné místnosti. Pocestného uvítal teplý závan zelné polévky, jejíž sirná vůně potlačila všechny ostatní pachy kromě občasného smrádku z nemytých těl vojáků.

„Můžete si dát deku ke krbu,“ řekl Kovács. „Kuchtíci udržují oheň celou noc.“

„Vy jste ten nový podkoní?“ zapípal vysoký hlas. „Už je načase. Někdo se o ta zbídačená zvířata musí začít starat, jinak brzy skončí v mým hrnci.“

Kuchař byl vysoký holohlavý muž, pokožka na jeho hlavě se napínala jako kůže na bubnu. János viděl, jak mu při řeči pracují svaly na krku a čelisti. Jediné maso na jeho těle tvořily svaly na předloktích, které si vypracoval zvedáním těžkých železných hrnců. János si pomyslel, že taková vyzáblost u kuchaře nevěstí nic dobrého pro ty, kdo se pod ním stravují.

Natočil se ke strážnému.

„Rád bych se co nejdřív pustil do práce ve stájích a začal koně léčit. Kuchaři, máte cukr?“

„Ách!“ odpověděl a zavrtěl na Jánose holou hlavou. „Vy si myslíte, že kuchař v kasárnách bude mít cukr? V hradní kuchyni mají cukr zamčený ve spižírně, pod bedlivým dozorem kuchařky Broni. Dováží se z Benátek a je drahý –“

„Budu ho potřebovat nejmíň pět polévkových lžic. Prosím vás, v zájmu koní, opatřete mi ho hned. Prokáže větší službu než v břiše nějakého mlsného šlechtice.“

Strážný Kovács s kuchařem si vyměnili pohled. Nevěděli jistě, jak mají opovážlivému podkonímu odpovědět.

„Strážný Kovácsi, používáte na latríně vápno?“ zeptal se János.

Strážný nasupeně svraštil čelo. „Kasárna udržujeme v čistotě – na co narážíte?“

„Dobře. Budu potřebovat nejmíň půl vědra louhu. A slámu, myslím tu, kterou se zakrývají výkaly. Chci tolik čisté, čerstvé slámy, že vyplní celou stáj do výše jedné stopy.“

*

Za soumraku strážný Kovács viděl podkoního v pilné práci. Po jeho boku se činili otrhaní čeledíni, jen Alojze s horečkou nechal János odpočívat u ohně a ještě ho přikryl dekou.

Právě držel na koleni zadní nohu hnědé klisny a prohlížel zblízka její kopyto zasažené zapáchající hnilobou.

„Vidíte – trojúhelníková část kopyta je nejcitlivější,“ vysvětloval chlapcům. Nikdy do ní neřežte, dokud nebude tkáň mrtvá a prověšená. Zatím je velmi živá a citlivá na bolest, podobně jako naše prsty na noze nebo ruce.“

Ostrým nožem odstranil kolem ostrůvku měkké tkáně špínu a zapíchnuté kameny. Potom jeden z čeledínů posypal kopyto louhem. János si omotal prsty hadrem a zatlačil křídový prášek hluboko do nahnilého masa.

„Tohle musíte dělat každý den, dokud nebude tkáň suchá a zhojená,“ pokračoval János, zatímco stále držel kopýtko v ruce. Pak narovnal svou nohu a kopyto pustil. Kůň zafrkal a čeledíni pokývali hlavami, že berou pokyny nového podkoního na vědomí.

Strážný Kovács zamířil ke klisně a uviděl, jak se jí v zanícené ráně na hřbetě leskne něco bílého. Po pár krocích si uvědomil, že jsou to zrníčka cukru.

„Co to má být?“ zeptal se. „Dáváte hraběnčin jemný bílý cukr na koňské maso?“

Szilvási se na strážného usmál. Kovácsova tvář byla stále zkřivená údivem.

„Uvidíte, strážný Kovácsi, jak rychle se rány léčí, když na ně dáváte pravidelné zásypy.“

Pohladil klisnu po kohoutku a jeho prsty vynechaly ránu. Zvíře sebou i přesto cuklo.

Strážný Kovács se podrbal na hlavě. „Přišel jsem vám říct, že vás paní hraběnka přijme. Vzkazuje, abyste přišel, až vyjde měsíc.“

János povytáhl obočí. „To jsou mi ale zvláštní zvyky, aby paní takhle vítala svého věrného služebníka ze sárvárského hradu,“ řekl a roztáhl ruce nad hlavou, načež se zaťatými pěstmi zívl. „Jsem hrozně utahaný. Snad hraběnka přistoupí na to, že mě uvidí ráno, když mě nechala na audienci čekat celý den.“

„Půjdete spát až po setkání s hraběnkou.“ Strážný vstal, zkřížil ruce na hrudi a měřil si Szilvásiho pohledem. „Jděte za kuchařem a požádejte ho o vědro vody a hadr na mytí. Paní hraběnka si velmi potrpí na čistotu. Hnusí se jí pach mužského potu a zápach ze zvířat.“

János si odfrkl, otočil se a začal si třít bolavá záda. Celé hodiny se ohýbal nad koňskými kopyty a držel jejich váhu v rukou.

Strážný chňapl mladého muže za rameno a prudce ho obrátil k sobě. „Nestavte se k přáním paní hraběnky tak přezíravě, pane podkoní. Nesnáší neformálnost.“

„A já zase nesnáším surovost!“ řekl János a vyškubl se mu. „Co proboha myslela tím, že mi poslala ten bič?“

Strážný Kovács už chtěl odpovědět, ale pak stiskl rty a ohlédl se přes rameno. Viděl, jak ho pozorují oči čeledínů, vytřeštěné strachem.

„Jděte se umýt, Szilvási. Smrdí z vás koňská moč,“ prohlásil. Pak se otočil a odešel z kruhu světla, vrhaného lucernou na dlážděné nádvoří. „Způsoby, které vládnou na čachtickém hradě, budete muset teprve pochopit.“

Kapitola 7

Aspen, Colorado

28. listopadu 2010

„Haloween jsme slavili už před několika týdny,“ poznamenala Jane a vzhlédla od nového čísla Vogue. Vrhla opovržlivý pohled na Daisyiny krepové šaty a bílý gotický make-up.

„Ha, ha,“ řekla Daisy. „To se povedlo, matko. Měla bys vystupovat v Comedy Central.“

„Poděsíš sousedy,“ obořila se na ni Jane. „A budou si myslet, že jsem špatná matka, když nechám svou dceru poflakovat se v roztrhaných šatech v divoké vánici.“

„Na sousedy seru,“ odsekla Daisy a zapnula si přezky na botách. „Příliš ti záleží na názorech druhých, matko.“

„A ty bys pro změnu mohla trochu víc brát ohledy na to, co si druzí myslí. Jen trošku.“

„Proč? Navíc se stejně nebudu promenovat po týhle čtvrti. Co bych asi tak viděla? Velký stupidní paláce a chamtivý chlapy s paničkama, který jsou mladší než jejich vlastní dcery. Jsou nechutní.“

Jane se na dceru zamračila.

„Co je?“ řekla Daisy.

„Však ty víš, Daisy. V poslední době jsi strašně jedovatá,“ odvětila. „Mohla bych zavolat tvému otci, aby věděl, jak jsi protivná.“

Daisy zatajila dech a pak se rozkašlala.

„Jsi v pořádku?“ lekla se Jane a hněv z její tváře v tu ránu zmizel. „Neměla bys chodit ven –“

Daisy na sebe hodila dlouhý kabát z černé vlny, který koupila v obchodě s levným zbožím.

„Kam vlastně jdeš?“ zeptala se Jane s rukou v bok.

„Tam, kam chci.“

Daisy zabouchla dveře tak prudce, že ze stříšky nad zápražím sklouzl sníh.

Sjížděla s BMW dolů z Red Mountain. Na prvním rohu dostala smyk a málem narazila do svodidel. Autu zhasl motor, a když ho znovu nastartovala, ploužila se z kopce raději už jen na jedničku.

Zaparkovala na odstavné ploše na úpatí Red Mountain Road, u řeky Roaring Fork. Vyrazila podél ní po stezce Rio Grande, s minisluchátky zatlačenými hluboko v uších. Usmívala se a poslouchala jednu písničku od Doors, pouštěla si ji pořád dokola.

Lidi jsou divný, když jsi cizí…

Do toho vydatně sněžilo, jako by byl leden. Sníh se vršil na každé větvi a shazoval z osik poslední žluté listy. Daisy se vlekla po zasněžené cestičce a hleděla na řeku. U břehu už se tvořil led, ale potom se zpod něj zase prodrala voda. Temná a dravá proudila mezi skalami pokrytými sněhem.

Nyní už sněžilo tak hustě, že sníh jí obaloval řasy a oslepoval ji, nepomohla ani kapuce. Jim Morrison a Doors jí buráceli v uších.

Tváře noří se z deště

Když jsi divná…

Uf!

Neslyšela ho, jak se k ní řítí po cestě. Rozplácla se na zemi jak široká tak dlouhá a její nadávku ztlumil sníh. Nohy měla propletené s upoceným běžkařem, který do ní vrazil.

T. N. T. oi oi oi!

T. N. T. oi oi oi!

Na krku mu visela sluchátka, ze kterých dunělo AC/DC.

Jsem Dy-na-mit!

„Aj, kruci! Jsi v pohodě? Nikoho jsem nečekal,“ řekl.

„To jsi mě neviděl?“

„Vždyť je sakra vánice. Vykračovala sis uprostřed cesty.“

„To je ale idiot!“

„Nejsi zraněná?“

„Slez ze mě!“

Při srážce spadla běžkaři vlněná čepice a odhalila kadeřavé blond vlasy.

Daisy ho znala ze školy. Byl to „snowborďák“. Jeden z těch extrémistů, co soutěží v X Games, pomyslela si. Onehdy jsem mu musela jet fandit. Jako gotička ničím nepohrdala víc než bezduchým fanděním.

Slezl z ní a pomohl jí vstát, přestože sám měl pořád nasazené běžky.

„Je to v háji!“ vztekala se Daisy. „Teď jsem ztratila sluchátka.“

Z jeho sluchátek pořád slyšela dunět hudbu a to pro ni byla poslední kapka. Hard rock. Řev.

„Tady jsou,“ řekl a vylovil je ze sněhu. Pak se na ni křivě usmál. „Jú, ty seš ale šikézní, no jo, gotička.“

„Jdi do prdele, kreténe.“

Pokrčil nos a smál se jí.

„Co je tady k smíchu?“

„Konec dramatu, jo? Jéžiš.“

Podal jí mokrá sluchátka a zmáčkl na svém iPodu PAUSE.

„Hele, vážně mě to mrzí.“

Prudký poryv větru vmetl sníh šikmo mezi ně. Musel skoro křičet. Daisy z jeho dechu cítila nějakou ovocnou žvýkačku. Závan tropů uprostřed sněhové bouře.

„To je dobrý,“ zamumlala.

„Nebyla jsi skoro vidět, abys věděla,“ řekl jí do ucha.

„No a? Protože nejsem oblečená v křiklavých hadrech jako nějaká roztleskávačka?“

„Hej! Tohle jsem neřekl. Nos si, co chceš, to je v pohodě. Jenom jsem tě neviděl, to je celý.“

Daisy si ometla sníh z kabátu a vytřepala si kapuci.

„Chceš, abych tě doprovodil k autu nebo domů nebo někam?“ nabídl se. „Sněží fakt hustě.“

„Ne, jdu dolů na Slaughterhouse Bridge a pojedu autobusem zpátky na začátek stezky. Mám tam na odstavný ploše zaparkovaný auto.“

Nevěřícně se na ni díval a přitom klepal hůlkou do skluznic lyží, aby z nich dostal přimrzlý led.

„Víš jistě, že jsi v pohodě?“

„Jo jo, vím.“

Kruci, pomyslela si. Nechtěla, aby si o ní myslel, že je padavka, jen proto, že nelyžuje nebo neprovozuje nějaký extrémní zimní sport.

„Hele, jezdila jsem na koni a havárií jsem zažila dost,“ řekla. „Měla jsem přeražený žebra, dvakrát zlomenou ruku a vykloubený rameno. Tohle nic není.“

„Fakt?“ Jeho tvář se roztáhla v úsměvu. „O držkopádech vím úplně všecko,“ poznamenal, zatímco si čistil brýle od sněhu. „Tak jo, uvidíme se na hodině španělštiny.“

On s ní chodí do španělštiny?

Zamával jí hůlkou a rozjel se pryč. Za chvíli zmizel v mračnech sněhu.

Po nekonečné půlhodině přešla promočená řeku a začala stoupat po strmé Cemetery Lane směrem k městu. Kopec se táhl, ale na kopci chytí autobus, který ji doveze zbytek cesty až do města. Na ulici panovalo ticho, všechny domy byly utěsněné proti bouři. Jediný člověk, kterého zahlédla, byla nějaká žena – právě koštětem ometala sníh ze svého auta. Když šla Daisy kolem, žena přestala ometat a zírala na ni.

Daisy se vlekla dál. Klopýtala o kusy ledu, odhrnuté sněžným pluhem na kraj silnice. Ženiny oči stále cítila v zádech.

Ženský se zdaj zlý, když jsou nechtěný

Ulice jsou hrbolatý, když na dně jsi…

Cemetery Lane – hřbitovní cesta. Daisy přišla k černému kovanému plotu, který obepínal hřbitov, hroby a mohutné staleté topoly.

Správná gotička nikdy neprojde kolem hřbitova, aniž by vzdala úctu mrtvým. A to ani ve sněhové bouři.

Pod větvemi topolů bylo klidněji, na kmenech se bělal nafoukaný sníh. Daisy procházela hřbitovem, hleděla na náhrobky a četla si nápisy. Nejstarší hroby pocházely z devadesátých let 19. století.

Vždycky hledala hroby dětí. Občas na městské tržnici nakoupila karafiáty nebo růže a pokládala je na hroby.

Zastavila se a četla si novější náhrobek, pokrytý skvrnami oranžových, sluncem spálených lišejníků. Ceslav Path. Milující manžel Grace a otec Elizabeth.

Moje cvokařka měla otce jménem Ceslav?

Daisy stála ve sněhu a chvěla se – cítila jakousi divnou vibraci. Jim Morrison jí křičel do ucha.

Když jsi divná

Nikdo si nepamatuje tvý jméno…

Daisy vytáhla sluchátka z uší a zmáčkla tlačítko PAUSE. Pak uprostřed ticha poklekla do sněhu a rukou v rukavici se jemně dotkla náhrobku.

A zamyslela se: Co je to za jméno – Ceslav?

Kapitola 8

Čachtický hrad

28. listopadu 1610

Za soumraku se nádvoří čachtického hradu ponořilo do ticha. Řezníci, kteří během zabijačky potřísnili dlažbu, odjeli domů, husy byly zavřeny ve svých klecích, také zvonění kovářova kladiva umlklo. Mlékařův povoz se po dlouhé rozježděné cestě dokodrcal dolů do vsi. Odpadky výrobce klobás dávno zhltli havrani a psi, zatímco kočky slízaly z kostek poslední zbytky krve. Hoblinky od pana mydláře rozmíchali ve vodě a vzniklou pěnou spláchli poslední zbytky dne – kameny byly mokré a lesklé a měsíc shlížel z oblohy na svůj mozaikovitý odraz na nádvoří. Louče vrhaly pohyblivé vlny světla na zdi hradu a v měsíčním světle držely hlídku stráže.

Hubený sluha s nervózním pohledem přišel za mistrem podkoním, aby ho odvedl na hrad.

János si přes své tmavé tříčtvrteční kalhoty přehodil bílou lněnou halenu. Takovou košili by si vzal bohatý sedlák na koňský trh nebo do krčmy. Plášť neměl, jen jezdeckou kazajku z vařené vlny, starou a obnošenou.

Sluha si ho zkoumavě prohlížel a olizoval si suché rty.

„Promiňte, pane, ale nemáte něco vhodnějšího, v čem byste předstoupil před paní hraběnku?“

János přimhouřil oči a podíval se na sluhu. Stál před ním v černém sametu a stříbrné háčky na jeho kvalitním plášti se třpytily ve světle louče. Podkoní poté spustil zrak a prohlížel si svou vlastní, čistě bílou košili.

„Ne, tohle postačí,“ řekl jízlivě. „Jsem chovatel koní, ne hradní sluha.“

„Výborně, pane. Jde jen o to, že –“

„Co?“

„Paní hraběnka je… velmi precizní.“

„Kdyby tak byla preciznější v péči o svoje koně,“ odpověděl János. „A v tom, jak uvítala znaveného pocestného ze sárvárského hradu.“

Sluha ustoupil o krok zpátky. V jeho očích svítilo bělmo, podobně jako vystrašeným koním během odpoledne.

„Zapřísahám vás, pane!“ zašeptal chraplavým hlasem. „Nekritizujte paní hraběnku v mé přítomnosti.“ Sluha se rozhlížel po prázdném nádvoří, jestli ho někdo nešpehuje mezi stíny.

„Vždyť vy se bojíte vlastního stínu, člověče! Zaveďte mě k hraběnce,“ poručil János a mávnutím ruky odbyl sluhovy obavy. „Dochází mi trpělivost a jsem unavený, chce se mi spát.“

Cesta přes nádvoří byla trochu nebezpečná, neboť mokré dlažební kostky začínaly namrzat. Sluha šel raději podél kraje a velice opatrně našlapoval. János ho následoval a klapání jeho jezdeckých bot na kamenech znělo jako pravidelný rytmus.

Stráže otevřely masivní dveře, jež vedly do hradu. Panty vrzaly i přesto, že je pravidelně mazali husím sádlem. Další sluha si vzal Jánose stranou a začal ho hrubě proklepávat, jestli u sebe nemá zbraň.

„Báthoryové mají nepřátele,“ řekl na vysvětlenou.

Kované železné kandelábry osvětlovaly zdi plné gobelínů. Zdobně vyřezávaný nábytek – křesla, truhly a dlouhé stoly – temně zářil díky hojným nánosům včelího vosku. Na zdech, kde nebyly gobelíny, visely olejové portréty předků z rodu Nádasdyů a Báthoryů: muži v blyštivé zbroji měli ruce položené na vyšperkovaných mečích, připraveni zabíjet islámské vetřelce. Jeden portrét zachycoval hraběnčina manžela Ference Nádasdyho, jak triumfálně sedí na hromadě zmasakrovaných osmanských bojovníků. Na botách mu ulpívala jejich krev.

Ferenc byl už pět let po smrti, zemřel tehdy na následky zranění z boje. Ačkoli po místních krčmách kolovaly řeči, že smrtelnou ránu mu zasadila jedna naštvaná děvka, které neplatil.

V ovzduší se vznášely syté pachy z kuchyně, v otevřeném krbu opékali divokého kance. János znal tu pikantní vůni, poskvrněnou pachem sežehnutých chlupů, jež tu a tam zůstaly v kůži. Hořkou vůni spálené rohoviny doprovázelo sladké aroma podzimních jablek.

Za dubovými dveřmi na prvním podlaží se houfovalo půl tuctu mladých dívek ve dvorní parádě. Jejich dlouhé hedvábné sukně, sametové živůtky s krajkami a skvostné pokrývky hlavy, zdobené drobnými korálky, museli přivézt až z Vídně, usoudil János, neboť v divoké krajině Horních Uher by člověk sotva sehnal něco tak vybraného.

Když se k nim podkoní přiblížil, dvorní dámy se předpisově uklonily a sklopily hlavy. Přesto mu neušlo, že po sobě potutelně pokukují. Uslyšel dokonce přidušené vyjeknutí a potlačované chichotání.

„Nemusíte se mi klanět, děvčata,“ řekl János německy. „Jsem jen sluha, stejně jako vy sloužíte paní hraběnce.“

Mladé Slovenky se hihňaly jeho uhlazeným způsobům a maďarskému přízvuku. Několik odvážnějších dívek na něj začalo dělat oči.

Sluha jemně zaklepal na dveře a ty se na škvírku otevřely – ukázala se v nich ústa a nos pěkné, ale žalostně vyzáblé služebné. Šeptem si vyměnili několik slov a potom se dveře tiše otevřely. Jánose uvedli do rozlehlé komnaty ozářené svícny, na nichž poblikávaly stovky svíček.

Místnost byla čtvercová a skromně zařízená. Na druhé straně seděla žena pod černým závojem.

„Přistupte, mistře Szilvási,“ zavolala. Škrobený krajkový límeček jí vyvstával kolem krku jako čtvercová pavéza a při řeči se slabě chvěl.

Jánosovi škubl sval ve tváři, ale moudře se rozhodl zachovat klid a teprve potom přistoupil k oné zahalené postavě.

Zastavil se několik kroků od něčeho, co vypadalo jako trůn – a hluboce se poklonil. Hleděl na hraběnčiny nohy v rudých střevíčkách, jež vyčnívaly z tuhých záhybů stříbrozlatého brokátu.

János pokrčil nos. Vzduchem zavál silný pach měděných mincí, kovový a štiplavý. Očima nenápadně hledal jeho zdroj.

„Hraběnko Báthoryová, je mi ctí,“ řekl.

„Ano?“ zeptala se. „Slyšela jsem, že jste se netrpělivě chystal na kutě.“

János polkl. Udivilo ho, jak rychle se na tomhle hradě šíří klepy. Potom se soustředil a vzpomněl si, v jakém stavu nalezl hradní koně.

„Slyšela jste správně. Vaši – jak jim mám jen říkat, špehové? – vám slouží dobře. Ano, paní hraběnko. Jsem unavený po dvoudenní cestě a náročném dni ve stájích.“

„Špehové? Jste drzý, pane Szilvási! Jsou to věrní služebníci, kteří mi sdělují pravdu a upozorňují mne na nesprávné chování.“

„Co je podle vás nesprávné chování, madam? Přicházím ze sárvárského hradu – jenž je vaším majetkem. K vašim službám, madam.“

„Nemusíte mi to připomínat, jako kdybych byla moc stará a měla zakalenou paměť!“ odsekla.

János se rozhodl pro jiný přístup a potlačil svůj hněv.

„Jsem zapálený chovatel koní a postarám se, aby vzkvétali a byli vycvičeni podle mých nejlepších schopností. Vaše stáje budou hodny jména Báthoryů.“

János viděl, jak se černý závoj zachvěl. Říkal si, co asi je za závěsem z černé sítě.

„Slyšela jsem, že vás moji čeledíni zklamali.“

„Koně jsou ve špatném stavu, paní hraběnko,“ řekl János. „V příštích týdnech budu pilně pracovat na tom, abych je dal znovu do pořádku.“

„Můj podkoní zemřel a jeho synovec je idiot,“ prohlásila hraběnka. Zvedla závoj z tváře a přehodila si ho přes tmavě hnědé vlasy.

„Já –“

Jánosovi došla řeč. Zíral na bílou tvář, pleť hladkou jako mramor, v odstínu benátského porcelánu. Planoucí jantarové oči, jaké v životě nikde neviděl, na něj hleděly zpod ladně klenutého obočí.

Ta žena vypadala nelidsky, dokonalá socha vytvořená tím nejlepším sochařem. S výjimkou očí. Ty vypadaly jako oči kočkovité šelmy. Byla neskutečně krásná. Nemohl od ní odtrhnout zrak. Klouzal jím po jejích rysech odshora dolů a zpět a hledal sebemenší náznak nedokonalosti.

Žádný nenašel, kromě jejího věku.

Hraběnka pokynula komorníkovi, který jí podal splétaný kožený bič.

„Vrátil jste mi ho,“ řekla. „Poslala jsem vám ho s jistým záměrem.“

János se přinutil pohlédnout na bič, a ne na ženinu tvář.

„Nebyl nutný. Koně nepotřebují bičovat a čeledíni jsou prostě nevědomí.“

„Šlehnutí biče může nevědomost rychle napravit.“

„Jiné metody mi připadají účinnější, paní hraběnko.“

V davu služebných někdo zalapal po dechu.

Hraběnka na ně ostře pohlédla. I v těch nejvzdálenějších koutech komnaty se rozhostilo ticho.

„Říká se o vás, že jste po svém otci – ne, dědovi – zdědil záhadnou schopnost ovládat koně. Pamatuji si ho ze svého dětství na sárvárském hradě. Bylo mi patnáct, když mě tam přivezli jako nevěstu.“

„Já koním rozumím. Neovládám je.“

„Myslíte si, že byste uměl jezdit na mém bílém hřebci?“

„Vím to.“

Po mramorové tváři se rozlil úsměv, který byl čímsi odporný. Jako kdyby sochař, který ji vytvořil, nikdy nezamýšlel, aby se do její vizáže vetřela taková emoce. Sošné rysy, tak povýšené a dokonalé, působily dojmem, že se každou chvíli rozprsknou v záplavě ostrých bílých střepů na zem.

Potom tvář opět získala své nehybné mramorové vzezření, aniž by její mléčnou hladkost hyzdil nějaký výraz.

„Je něco, co v mém chování postrádáte, paní hraběnko?“

„Ano,“ odpověděla dokonalá tvář. „Božku, doprovoď podkoního Szilváse zpátky do jeho obydlí.“

Sluha se vynořil ze stínu po Jánosově boku.

„Chybí vám jediná věc, mladý podkoní,“ řekla hraběnka a znovu si spustila závoj.

„A co by to asi mohlo být?“

„Pokora,“ odvětila. „Ovšem tady na čachtickém hradě se jí naučíte.“

Luskla prsty. Ve velkém sále se to hlasitě rozlehlo.

Jánose se chopili dva strážní a zaryli mu silné prsty do paží. Bleskově ho vyvedli na chodbu. Plameny loučí poskočily v průvanu, když se za ním zabouchly mohutné dveře.

Kapitola 9

Carbondale, Colorado

29. listopadu 2010

Betsy uslyšela na zápraží kroky. Otevřela dveře. „Doktorka Pathová?“

Na modrém pozadí dveří stála ta nejúchvatnější mladá žena, jakou kdy Betsy viděla.

Měla dlouhé tmavorudé vlasy – přirozený kaštanový odstín. Jejich prameny jí v poryvech větru šlehaly kolem tváře. Její pleť byla neuvěřitelně bílá, jako tvář porcelánové panenky. Dívčino staromódní vzezření ostře kontrastovalo s „outdoorovým“ coloradským stylem, na nějž byla Betsy zvyklá. Potom si uvědomila, že hledí do jejích zelených očí posetých jantarovými flíčky.

„Jste doktorka Pathová, nebo ne?“

„Ano – omlouvám se,“ vyhrkla Betsy a přinutila se odtrhnout pohled od dívčiných očí. „Známe se?“

Připadala jí hrozně povědomá. Betsy si byla jistá, že už ty rysy někde viděla.

„Jsem sestra Daisy Hartové, Morgan. Mohu dál?“

„Ale jistě, promiňte. Měla jsem tu rodinnou podobu poznat hned.“

Betsy věděla, že na mladou ženu zírá, ale nemohla si pomoct.

„Jak byste mohla, pod vším tím gotickým make-upem, který nosí?“ řekla Morgan.

Zamračila se a sklopila bradu, načež jí dlouhé vlasy sklouzly do tváře. Potom si tu zářivou hřívu zastrčila za uši. Z jejích očí vycházel zvláštní třpyt. Rty vyslovily nějaké slovo, ale nezazněla žádná slabika.

Betsy ukročila stranou a nechala vysokou elegantní bytost vejít do kanceláře.

„Prosím, posaďte se, Morgan. Takže vy jste Daisyina sestra?“

„Omlouvám se, že jsem k vám takhle vpadla, ale přišla jsem se přeptat na Daisy. Můj… táta mi dal na vás kontakt.“

„Vy jste z New Yorku, že?“

„Ano, i když teď trávíme většinu času na Floridě.“

„Vy?“

Mladá žena se zarazila.

„Táta a já. Po rozvodu jsem se rozhodla zůstat s otcem a Daisy odešla s matkou.“

„Chápu.“

Morgan se rozhlížela po kanceláři. Betsy si všimla, že se zaměřila na kožené knihy.

„A…?“ Betsy nechala otázku viset ve vzduchu, aniž by ji vyřkla. Morgan za ní přišla bez pozvání, musí tedy jejich rozhovor vést.

„Ano,“ řekla dívka a jen zdráhavě přestala zkoumat interiér a knihovnu. „Táta a já máme o Daisy opravdu starost. Slyšela jsem, že měla další záchvat dušení a skončila na pohotovosti.“

„To bylo už před nějakou dobou.“

„Řekla, proč se jí to stalo?“

„Promiňte?“

„Myslím při terapii, řekla něco, co by mohlo to dušení spustit? Co přesně vám řekla?“

Betsy se opřela v křesle a nahmatala konec opěrky pro ruce. Sevřela ji, jako kdyby seděla na tobogánu.

„Pochopte, že o průběhu terapie vaší sestry vám vykládat nemohu. Je to důvěrné.“

Kočičí oči se sotva znatelně zúžily. „Snažíte se jí pomoct, ne? Totiž, musí se vám se vším svěřovat, je to tak? Vyprávěla vám o té noční můře s upírem?“

Betsy se chystala odpovědět, ale slova se jí zadrhla v ústech. Té dívce nebylo nic po tom, co jí Daisy říkala při terapeutickém sezení.

„Společně pracujeme na tom, abychom odhalily příčiny její úzkosti.“

„Úzkosti?“ Morgan si odfrkla. „Takhle tomu říká?“

Betsy zaryla nehty ještě hlouběji do látky. „Ne, tak tomu říkám já.“

„Víte, je to strašně rozmazlený spratek,“ prskala Morgan a mhouřila přitom zelené oči, až z nich šlehaly jiskry. „Rozmazlovali ji v jednom kuse ode dne, kdy se narodila. Jsem si jistá, že jediným důvodem tohohle dušení je přitáhnout na sebe pozornost.“

Betsy neodpověděla přímo. Místo toho se zeptala: „Morgan, vy jste tu u Jane a Daisy?“

Návštěvnice posmrkla a loupla očima. „Jo, jsem.“

„Vědí o tom, že jste tady?“

„Ne. Jen projíždím kolem. Dnes odpoledne jsem už vlastně odjela. Otec chtěl, abych se informovala, jaké dělá Daisy… pokroky. A setkala se s vámi.“

Morgan si pohrávala s naškrobeným bílým límečkem. Pak zalovila v kapse semišového saka a z ozdobně ušité kožené peněženky vytáhla bílou navštívenku. „Tady máte číslo na tátu.“

„Jejího tátu?“ zeptala se Betsy.

Morgan se do ní zabodla pohledem. „Je její biologický otec. Já jsem Janeina dcera z jejího prvního manželství. Otec vám každopádně vzkazuje, že kdybyste měla nějaké otázky nebo úspěchy v terapii, zavolejte nejdřív jemu. Ne Jane.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavá hraběnka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.