© Vlasta Čiháková Noshiro, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-797-2

ISBN mobi 978-80-7462-809-2

.

Věnováno mým vnoučatům

Prolog

Evropský světadíl se jmenuje po Asiatce. Podle řecké mytologie to byla dcera foinického krále Agénora, jménem Európé, jejíž příběh vytvořil sedm století před Kristem řecký básník Hesiodos. Označil ji za milenku vládce Olympu Dia, který s ní zplodil tři syny. Provdal ji pak za krétského krále Asterióna, který přijal děti za své. O Európé se zmiňuje i historik Herodotos zhruba v 5. století před naším letopočtem, jenž dělil Zemi na světadíly, všechny pojmenované ženským jménem. Napsal, že Európé byla asijského původu (neboť do východní části světa zahrnoval ostrov Krétu) a nikdy nevkročila na pevninskou část světa, čímž mínil tehdejší Řecko.

Římané se o Evropu příliš nezajímali, středem jejich světa bylo Středomoří. V 1. století našeho letopočtu zahrnovala římská říše dnešní Itálii, Francii, Řecko s ostrovy, Španělsko, Portugalsko, Belgii, Švýcarsko, Holandsko, Lucembursko, Anglii, jih Německa a Skotska, Rakousko, Maďarsko, část Moldavska a celý Balkán. Z latinského jazyka se zrodila románská skupina jazyků – francouzština, italština, španělština a portugalština, ovlivnila i angličtinu. Jen barbaři ze severu, zahrnující Čechy, přijali latinský jazyk teprve až s nástupem křesťanství, jako univerzální jazyk katolické církve.

Římští císařové sjednotili valnou část dnešní Evropy v jeden celek a naučili její obyvatele vzdělávat se, válčit, úředničit a soudit podle občanského práva. Římská společenská praxe s převzatou řeckou vzdělaností dala základ celé evropské kultuře. Vštípila jednotlivým národům zásady demokracie a občanské svobody, poučila je o negativním účinku moci, vojenské síly a korupce. Po rozpadu římské říše v 5. století n. l. ji nahradily samostatné státy, založené v rámci Evropy na jazykových a kulturních odlišnostech jednotlivých národů.

O jednotu moderní Evropy a integraci kulturně vyspělých států s vyčleněním novověkých „barbarů“, příkladně ruských bolševiků či německých fašistů, usilovalo ve 20. letech minulého století hnutí Panevropy, založené a vedené kosmopolitním šlechticem, hrabětem Richardem Coudenhove-Kalergi. Údajně to byl onen pražský novinář Viktor László ze slavného filmu Casablanca, který prchal s Ingrid Bergmanovou před Hitlerem s pomocí Humphreyho Bogarta do Ameriky. Jeho matka, narozená v Japonsku a provdaná na přelomu 19. a 20. století za rakousko-uherského diplomata, hraběte Heinricha Coudenhove-Kalergi, se jmenovala Mitsuko. Stejně jako Európé byla Asiatkou a prožila v Evropě celý svůj život, bohatý na paradoxy. Od svého sňatku se ani jednou nepodívala zpět do své rodné země. Je pohřbená na vídeňském hřbitově v Hietzingu. Stala se matkou (či spíše macechou?) moderní Evropy, kterou chtěl její syn Richard sjednotit v duchu nové doby za účelem mírového soužití všech kulturních a civilizovaných evropských států. Historie to však zařídila jinak...

I. Romance

1. kapitola

Rok 1882

Od vyhlášení rakousko-uherské monarchie uplynulo 15 let / od tzv. restaurace císařské moci v Japonsku doby Meidži, počátku modernizace země po dvousetleté izolaci od světa, uplynulo 14 let / v Rusku byl nedávno zavražděn car Alexander II. / Britové okupovali Egypt, poté co Francouzi obsadili Tunisko / už šest let fungoval telefon, vynález Alexandra Grahama Bella / Friedrich Nietzsche dopsal knihu Tak pravil Zarathustra / za rok se bude otevírat Národní divadlo v Praze

Vsalonu zámku Ottensheim na Dunaji, poblíž města Linz v Horním Rakousku, rozmlouvali u odpoledního čaje otec hraběte Heinricha se synovcem Karlem, synem jeho bratrance Theophila Coudenhove, o záležitostech správy panství v Poběžovicích. Od doby, co před pěti lety hraběti Franzi Karlovi zemřela manželka Marie Thekla (a Heinrichova ještě mladá matka), nechtělo se hraběti pobývat samotnému na panství v Čechách a uchyloval se čím dál tím častěji na své sídlo v Rakousku. Za dědice zámku Ronšperk v Poběžovicích, a také přilehlého kláštera na Pivoni a panství Mutěnín, stanovil Heinricha jako nejstaršího syna, avšak ten po absolvování vojenské akademie ve Vídni dokončoval teprve studia práv a měl nastoupit diplomatickou kariéru. Ve svých třiadvaceti letech nebyl zralý pro správu panství, neměl s tím žádné zkušenosti. Jeho otec se tedy obracel pro radu spíše k synovci z druhé větve rodu Coudenhovů, jenž byl o čtyři roky starší než mladý hrabě Heinrich a od roku 1876 působil na místodržitelství v Brně. Po matčině linii, Henriettě z rodu Auerspergů, byli i s jeho bratrem Maxem dědičně svázáni se sídlem v Ottensheimu, takže měli k oběma rodovým državám, rakouské i české, úzké citové vztahy. Budoucí dědic Poběžovic byl přizván k poradě obou pánů také, ale jejich rozhovor takřka nevnímal. Duchem byl někde jinde, postával pořád u okna a upíral pohled do parku. Pro tohoto mladíka znamenal bratranec Karl spíše staršího zkušeného strýčka.

U brány parku se cosi semlelo, vrátný se tam dohadoval s dvěma mladými ženami, které chtěly vejít do zámku. Dívky nakonec asi prosadily svou, protože vzápětí se objevily na příjezdové cestě a kráčely k hlavnímu vchodu. Heinrich sebou škubnul a k podivení obou pánů vystřelil jako šipka ze salonu. Chvatně seběhl ze schodů a zastavil se až ve dveřích do zahrady, kde dívky měl na dosah ruky. Vtom ta vpravo, útlejší a půvabnější, vzrůstem také mnohem vyšší než její přítelkyně, se zastavila a zašmátrala v kabelce. Z kabelky vylovila malý perleťový revolver.

„Ne!“ zakřičel Heinrich ze všech sil a rozběhl se k ní s rozpřaženýma rukama. Dívka však přiložila pistolku ke spánku a zmáčkla spoušť. Nato i druhá dívka vylovila ze své kabelky pistolku a přiložila si ji ke spánku. Další výstřel přehlušil výkřik zděšeného mladíka, který se vrhnul na zem k oběma zhrouceným postavičkám. Vše se odehrálo v jednom krátkém okamžiku, teprve po chvíli se začalo sbíhat polekané služebnictvo.

Pánové přivlekli vší silou nešťastného mladíka zpět do salonu a snažili se ho uklidnit, hlavně však vymyslet co dál.

„Poslyš! Teď musíš vzít rozum do hrsti a nechat jednat otce,“ nakázal Heinrichovi Karl. Mladík však nebyl schopen odpovědi, s hlavou složenou v dlaních jen občas bezmocně zavzlykal. Otec rázoval mlčky salonem sem a tam.

„Dohnal jsem ji k tomu, nevěděla, jak má uživit dítě. Sňatek s ní jste mi zakázali jako nerovný, měla už jen tu svou přítelkyni,“ soukal ze sebe Heinrich.

„S Marií Dalmont sis neměl vůbec začínat, přece jsi věděl, že s herečkou a zpěvačkou se nemůžeš oženit!“ přerušil ho nemilosrdně bratranec, zatímco otec úporně pochodoval dál.

„Hlavně žádný skandál, všechno se musí urovnat mezi námi v rodině!“ kázal dále Karl. „Otec celou věc vyřídí i pro děcko. Nemáš se čeho obávat, rodina ho finančně zaopatří. Myslím, že podpora asi tisíc zlatých ročně na jeho výchovu postačí, ne?“

Heinrich přerývaně zakoktal. „Slíbil jsem mu dát své jméno, nenechám ho přece jako sirotka, jen tak bez matky a bez otce...“

„Na to jsi měl myslet dřív, nemyslíš?“ zahřímal najednou otec. „Nebo sis opravdu myslel, že nemanželské dítě s plebejkou může nést jméno rodu Coudenhove-Kalergi? A levoboček se bude dělit o majetek s členy rodiny? To je přece naprosto vyloučené! Buď rád, že se mu postaráme o pěstounskou péči, ale rodové jméno nedostane, to je ti snad jasné,“ dodal už o trochu klidněji.

„Tvůj otec udělá také prohlášení pro tisk. Víš přece, že ta Marie psala stížnost až k císaři,“ podotkl Karl. „Ty ovšem budeš muset odjet na nějakou dobu pryč...“

„Pošlete mě třeba do kláštera, nestanu se přece vojákem, jsem katolík a v klášteře mohu konat pokání i dostudovat. Chci být někde v ústraní!“ hořekoval zoufale Heinrich. Otec však rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne, ty musíš dokončit řádně studium, abys mohl nastoupit do diplomatických služeb. Teď tě pošleme asi do nějaké soukromé elitní školy, kde se připravíš na zkoušky z práv. Tam můžeš i meditovat a obracet se k Bohu, snad ti nakonec odpustí,“ uzavřel a vyčerpaně usedl do křesla. Heinrich se znovu rozvzlykal a Karl ho konejšivě poklepával po ramenou.

2. kapitola

Rok 1885

Byl založen Indický národní kongres / Belgičané získali Kongo / už sedmý rok platila smlouva o vzájemné obchodní spolupráci mezi Japonskem a Rakousko-Uherskem / Carl Benz zkonstruoval praktické vozidlo na benzinový pohon / Gottlieb Daimler vyrobil první motocykl / v Paříži proběhl 2. ročník výstavy Salonu nezávislých / Johannes Brahms zkomponoval Symfonii č. 4

Před budovou ministerstva zahraničí ve Vídni vystoupil s hůlkou v ruce z kočáru hrabě Franz Karl a za ním křepce vyskočil mladý Heinrich. Hodně zmužněl, vojenská uniforma mu slušela. Oba pánové přijeli zjistit, ke kterému vyslanectví bude Heinrich přidělen. Měl za sebou první zkušenost na vyslanectví v Athénách, teď se hovořilo o jeho vyslání do Jižní Ameriky. Oba pány přijal úředník, který jim nabídl kávu a usedl s nimi do křesla.

„Zdá se, že jako atašé v Athénách jste se osvědčil, čeká vás teď dobrodružná cesta do Buenos Aires. Pak vás vystřídáme a umístíme někam blíž, abyste nebyl pořád od nás tak daleko.“

Heinrich na něho tázavě pohlédl.

„Asi za dva roky byste nastoupil na konzulátě v Turecku, v Konstantinopoli. Takovou destinaci by jistě uvítala i vaše rodina,“ usmál se úředník.

Otec potřásl hlavou a podotkl: „Od doby, co mě předčasně opustila manželka, žiji sám, ale syn musí pokračovat ve své práci kdekoliv. Ostatně jde v mých vlastních stopách, vojenská služba a diplomacie jsou u nás rodinnou tradicí.“ Dopili kávu a hrabě Heinrich přijal z rukou úředníka pověřovací listiny. Pak se bez dlouhých okolků rozloučili.

Venku si starý hrabě posteskl: „Pro mě je tedy nepříjemné, že v rodině jsou samí vojáci a diplomaté. Takhle zůstanu ke stáru sám jako kůl v plotě. Děvčata se brzy provdají, a ty i tvoji bratři budete sloužit každý v jiné zemi.“

„Já jsem, otče, ale opravdu rád, že se podívám do Jižní Ameriky. Alespoň se tam naučím nové jazyky, španělštinu a portugalštinu...,“ poznamenal Heinrich.

„Vždyť jich už umíš nejmíň deset, to ti snad pro život stačí, ne?“ zabručel pod vousy otec.

„No, kolikrát jich umím, tolikrát jsem člověkem,“ usmál se na něho syn.

„Dobrá, vrátím se tedy do Ottensheimu. Ve Vídni zůstane tvůj bratr Richard, aby dokončil také práva a dohlédl na tvou sestru Marii Theklu. Ta už pomalu pomýšlí na vdavky. A ty na sebe dávej pozor, v Jižní Americe není podnebí tak mírné a život tak klidný jako tady v Evropě,“ ukončil rozpravu otec.

3. kapitola

Rok 1886

Britové anektovali Horní Barmu / městu New York byla věnována devadesát metrů vysoká Socha svobody od Augusta Bartholdiho, symbol svobody a demokracie / v Paříži se dokončovala stavba Eiffelovy věže / Paul Gauguin odjel malovat do Bretaně / Charles Tainter vynalezl voskové fonografové desky / Auguste Rodin začal pracovat na Balzacově pomníku / Vincent van Gogh se vydal z Antverp na pozvání svého bratra Thea do Paříže

Vučebně luxusního restaurantu Kojokan v Tokiu se usadily dívky v řadách za sebou, aby pod dohledem mistra se pocvičily na koto. Mezi nimi Mitsuko, která svůj nástroj dobře ovládala. Rozladilo ji, když za necelou hodinu zacinkal zvonek a výuka skončila uprostřed hry. Dívky se zvedly z rohoží, aby uklidily hudební nástroje do komory, a odběhly se převléknout.

Za chvíli poklekly v pracovních zástěrách na podlahu, vedle sebe kyblíky s rýžovým mýdlem a v rukou kartáče. Měly za úkol pořádně vydrhnout chodbu. Mitsuko si zastrčila tmavé vrkoče pod šátek a podkasala si rukávy kimona, aby jí v mytí nepřekážely. Začala usilovně pracovat, čekal je ještě úklid rozlehlé učebny.

Po úklidu se děvčata převlékla do parádních kimon a nastoupila k nácviku japonského tance. Mitsuko vynikala mezi nimi vysokou štíhlou postavou a dychtivostí něco se naučit. Taneční mistr vštěpoval děvčatům obtížné figury, kladl důraz na plynulost jejich pohybů a držení těla. Nebylo to snadné, figury tradičního tance byly dost složité. Dívky si však počínaly obratně. Bylo vidět, že do tance vkládají celou svou duši. I Mitsuko si horoucně přála, aby její pohyby byly ladné a půvabné.

Po dalším převleku na ubytovně se zdálo, že už dívky jsou trochu unavené. Ale štěbetaly jakoby nic, zjevně získaly hodně zajímavých dojmů. Nyní je čekala výuka servírování a obsluhy hostů. Byly ukázněné, i zařízení své ubytovny si udržovaly v čistotě a úzkostlivém pořádku.

Servírování jídla bez jídla a obsluha hostů bez hostů byla tak trochu komická záležitost. Dívky se neubránily chichotání a škádlivým gestům. Vedla je starší gejša, která při vykonávání rituálu neměla velké pochopení pro legraci. Když dívky zlobily nebo se nemohly soustředit, netrpělivě je plácla rukou po zadečku.

Večer se dostavili do restaurantu skuteční hosté. Malé salonky byly zařízeny jednoduše a elegantně v klasickém japonském stylu na rohožích. Pánská společnost usedla k dlouhému nízkému stolu na hedvábné polštáře. Místnost zdobil pouze výklenek tokonoma s kaligrafickým svitkem a vkusně naaranžovanou ikebanou. Posuvné dveře fusuma z hedvábného papíru, zdobené nenápadným dekorem, se pohybovaly neslyšně po bambusových rámech na kolejničkách.

Nejprve přišla hosty pozdravit majitelka podniku. S úklonou poklekla a po výměně zdvořilostních pozdravů převzala od nich objednávku na jídlo a nápoje. Poté se vzdálila, aby si pánové udělali pohodlí, svlékli saka a povolili kravaty. Do místnosti vešla starší gejša a začala servírovat zelený čaj. Za ní přinesl sluha nástroje koto a šamisen. Jako poslední směla vejít i Mitsuko s podnosem v ruce, na němž stála karafa s horkým rýžovým saké a kalíšky.

Obě ženy, starší i mladičká, byly nalíčené bílým tekutým pudrem z rýžové mouky, který zastřel jejich věk a změnil jejich tvář ve stejnou masku. S rudými rty ve tvaru třešniček a černě zdůrazněným obočím, s nalakovanou parukou a oblečené do slavnostního kimona s koketně odstávajícím límcem, byly gejši vzájemně skoro k nerozeznání. Nastalo žertovné představování, hosté sršeli dobrou náladou. Starší gejša seděla u nich a nalévala jim saké. Mitsuko zaujala místo opodál a v pokleku na patách byla nachystaná přijímat její pokyny.

Pánové zjevně patřili k vyšší společenské třídě. Dva z nich vypadali jako státní úředníci, druzí dva jako podnikatelé s politickou ctižádostí. Jakmile se začaly nosit jednotlivé chody jídla a gejši dolévaly saké, hovor se stával živějším a hlučnějším. Pánové se bavili i o cizincích, chlubili se, které z nich znají a co vědí o jejich zemích. Zjevně se před svými společnicemi trumfovali, kdo toho víc ví a je vtipnější. Starší gejša je podněcovala otázkami, mladičká Mitsuko jen špicovala uši a kulila oči. Starší gejša ji musela občas pobídnout, aby pomáhala a měla na paměti hlavně obsluhu hostů.

Když čas pokročil, pánové začínali být hodně opilí, ale starší gejša jim stále dolévala. I mužové oběma ženám nalévali. Občas se pokusili také na ně sáhnout, přestože ženám v dlouhém kimonu s vysokým hedvábným pasem bylo vidět jen tu a tam proužek kůže nad kotníky nohou v krátkých ponožkách, anebo lokty vykukující z širokých rukávů. Jeden z hostů se pokusil dokonce štípnout Mitsuko do zadečku. Ta se lekla, až nadskočila. Host ji však znovu k sobě přitáhl a za výstřih kimona jí zastrčil bankovku. Mitsuko napodobila starší gejšu a laškovně ho odstrčila. Zjistila ovšem, že jí to není nic platné, tak raději vstala a vzala do rukou šamisen, aby hudbou odlákala mužovu pozornost. Pak předvedla i své taneční umění.

V pravou chvíli se otevřely dveře a ukázala se majitelka podniku. Přinesla na podnose čerstvý čaj. Hosté pochopili, že jejich čas vypršel, a požádali o účet. Mitsuko jim pomohla vstát, společně se starší gejšou je doprovodily k východu. Tam jim odebraly pantofle, pomohly jim do bot a každého z nich usadily do rikši před vchodem. Pak setrvaly i s majitelkou v úklonu, dokud se rikši nerozjely. Když konečně muži zmizeli, ženy se na sebe uvolněně usmály a vešly do domu. V ubytovně, kde už několik děvčat spokojeně pochrupovalo, vyňala Mitsuko ze záňadří pomačkanou bankovku, rozložila ji a radostně se na ni usmála. Zamýšlela si zakoupit učebnici angličtiny.

4. kapitola

Rok 1887

V Paříži byla dostavěna Eiffelova věž / Alfred Nobel patentoval bezdýmný střelný prach / H. R. Hertz podal důkaz o šíření radiových vln / v Budapešti byla zavedena první elektrická tramvajová linka / v Čechách proběhly zkoušky elektrického veřejného osvětlení / poprvé bylo zveřejněno esperanto / narodili se Marcel Duchamp, Le Corbusier, Josef Lada, Marc Chagall, a také Karel I., císař rakouský

Večer v Konstantinopoli si hrabě Heinrich vyšel na procházku a těšil se na setkání s maďarským přítelem Mikulášem von Horthy, který sloužil na rakouském křižníku kotvícím v nedalekém přístavu. Občas spolu s chutí popíjeli a probírali zdejší vnitropolitickou situaci. Sotva však ušel pár kroků od úřadu, spatřil, jak skupina Turků bije a kope na chodníku nějakého muže. Ten se vehementně bránil, ale proti početné přesile byl bezmocný. Hrabě se k nim rychle rozběhl. Jeden z Turků právě zvedal ruku a chystal se muže bodnout nožem. Heinrich mu ale zkroutil paži tak prudce, že nůž vypadl s cinkotem na dlažbu. Turci se dali na útěk.

V okamžiku, kdy se hrabě obrátil k postiženému, útočník se mu také vyškubl a prchal pryč. Muž na dlažbě zasténal, byl celý zkrvavený. Heinrich mu pomohl vstát a vlekl se s ním zpět na vyslanectví. Vzal ho do své pracovny, namočil v umyvadle ručník a pokoušel se mu otřít obličej. Neznámý vypadal jako Armén. Heinrich se ho turecky zeptal na jméno.

„Říkají mi Babik,“ odpověděl muž. „Jsem z kolonie arménských přistěhovalců. Turci nás tu nenávidějí a přepadají, chtějí nás všechny zamordovat.“ Poděkoval vděčně Heinrichovi za svou záchranu a chystal se odejít. Hrabě ho však zadržel, takhle potlučený a zraněný přece nemůže nikam jít.

„Abych vám pravdu řekl, nevím, co mám dál dělat, rodinu s sebou nemám, jen několik svých krajanů,“ zamumlal Babik.

Ozvalo se klepání na dveře. Kolega přišel hraběti oznámit, že ve městě vypukly nepokoje a cizinci se nejspíš budou muset evakuovat. Šéf vyslanectví hrabě von Kalitsch mu vzkazuje, že odvolávací rozkaz rakouského císaře je už na cestě. Šarvátky v Turecku se stupňují, hrozí zde občanská válka.

„Nechceš odejet se mnou?“ zeptal se Heinrich Babika, jakmile za kolegou zaklaply dveře.

Babik dychtivě přikývl: „To ano, prosím, vezměte mě s sebou, budu vám věrně sloužit. Umím docela dobře i francouzsky.“

Heinrich se usmál a věcně poznamenal: „Potřebuji osobního sluhu, doprovodíš mě tedy do Vídně.“ Babik jen vděčně a němě přikývl.

5. kapitola

Rok 1891

Už třetím rokem vládl v Německu císař Vilém II. / byla vybudována transsibiřská magistrála / v Japonsku, na cestě k politické a ekonomické demokracii, se shromáždil k prvnímu zasedání řádně zvolený parlament / Henri Toulouse-Lautrec vytvořil první litografické plakáty pro Moulin Rouge / Paul Gauguin odejel na Tahiti

Za Mitsuko, která s několika učenkami umývala v kuchyni nádobí, přiběhla služka, že s ní chce mluvit majitelka podniku. Mitsuko si spěšně odvázala zástěru a za chvíli už ťukala na dveře ředitelny. K jejímu překvapení tu u nízkého stolku popíjel se šéfkou zelený čaj její otec, starožitník Kihachi Aoyama. Dívka hned padla na kolena ke zdvořilému pozdravu. Šéfová ji laskavým gestem vybídla, aby se posadila. Mitsuko tedy usedla skromně stranou a napjatě čekala, co se bude dít.

„Otec si tě chce vzít domů. Sedm let u nás byla dost dlouhá doba, abys získala vzdělání a naučila se domácím pracím i dobrému vystupování. Udělala jsi v učení velký pokrok, tak tě mohu s klidným svědomím doporučit na práci u vás v obchodě, než se pro tebe najde vhodný ženich. Tady v podniku se nám bude po tobě stýskat, ale ty se chceš jistě také vdát a založit rodinu,“ oznámila jí bez okolků šéfka.

Dívka vyslechla tu zvěst se smíšenými pocity. V hloubi duše věděla, že rozhodnutí šéfky nelze oponovat, a ptát se na něco otce, to také nejde. Tak si v rozpacích a se sklopenou hlavou odešla zabalit své věci. Rozloučila se s družkami a zjistila, že některé z nich jí závidí, že má kam jít. Bez dalších průtahů opustili s otcem restaurant. Starožitník, oděný do tmavého kimona, kráčel důstojně o pár kroků před dívkou a klapal po dlažbě dřevěnými podpatky vysokých sandálů. Dcera uctivě klopýtala za ním, obtížená uzlem šatstva, přehozeným přes rameno. Naštěstí to neměli domů příliš daleko.

————

Před ministerstvem zahraničí ve Vídni seskočil hbitě z kozlíku hrabě Heinrich. Tentokrát sám, bez doprovodu otce, ale o poznání vyzrálejší a sebevědomější než dřív, vyběhl nahoru po schodech a zaklepal na dveře. Po vyzvání úředníka vstoupil dovnitř.

„Jeho Veličenstvo vám projevilo velké uznání a pověřilo vás novým náročným úkolem,“ oznámil mu bez průtahů úředník. Heinrich tázavě pozvedl obočí.

„Není totiž rozhodnuto, kdy se činnost vyslanectví v Turecku obnoví, protože národnostní nepokoje jsou velké a nějakou dobu potrvají. Tak přišel rozkaz vypravit vás do Rio de Janeira, kde právě potřebujeme legačního sekretáře. Pak budete samostatně vyslán na Dálný východ, patrně do Japonska. Co tomu říkáte?“

Heinrich se mírně usmál. „Dovolil bych si to chápat jako další příležitost naučit se obtížnému jazyku,“ odpověděl.

„Pak tedy nejen jednomu, ale rovnou dvěma. Měl byste totiž v Asii zvládnout i úřad korejského konzula,“ poznamenal pohotově úředník. „Popravdě, není ani jasno, co bude se zastoupením úřadu v Číně a Siamu. Byl byste v Japonsku zatím ve funkci zmocněnce, tj. legačního rady, než se v každé zemi vybuduje řádné vyslanectví. Sídlo si ovšem můžete zvolit sám,“ dodal.

„Dohoda s Japonskem je teď pro naši zemi nejdůležitější, tak volím za sídlo Tokio. V Jokohamě je myslím i úřad generálního konzula, to je výhodné pro případ konzultace či nějaké akutní potřeby. Začnu se tedy učit japonsky a korejsky co nejdříve. Mělo by to jít rychle, mám základy čínštiny. A ještě, mám osobního sluhu, Arména, je zvyklý mě všude doprovázet. Nechám ho také učit japonsky, aby se sám domluvil, ale potřebuji pro něj vystavit cestovní pas.“

„Vezmete ho s sebou už do Ria?“ zeptal se zvědavě úředník.

„Ano, určitě, je vždycky všude se mnou,“ odvětil Heinrich.

„To zřejmě nebude žádný problém, máte na úřadě přiděleno málo personálu. V Riu se budete domlouvat sami a v Tokiu dostanete úředního tlumočníka. Tam máme dobré zázemí se zkušenými lidmi, znají důkladně japonské poměry. Zbytek obsluhy si však obstarejte sám na místě,“ poučil ho úředník. Heinrich poslušně přikývl a oba muži si potřásli rukou. Pak hrabě vyběhl z ministerstva a nasedl do čekajícího kočáru.

5. kapitola

Rok 1892

V USA na Ellis Islandu zahájilo činnost středisko pro cizí přistěhovalce, převážně z nižších sociálních vrstev / ve Francii vypukla aféra Theodora Dreyfuse / T. A. Edison vynalezl kinetoskop / ve Francii bratři Lumièrové sestrojili kinematograf / P. I. Čajkovskij složil hudbu k baletu Louskáček

Ve slunečném jarním dopoledni doplula do přístavu v Jokohamě loď, plná netrpělivých pasažérů. Tříměsíční cesta z Evropy po moři je pořádně vyčerpala. Hrabě Heinrich spolu s Babikem vyběhli na molo jako první, aby zkontrolovali hromadu svých zavazadel. Kolem nich vesele kroužili jejich dva hnědí barváři, němečtí stavěcí psi.

Německý tlumočník von Siebold, námahou celý uřícený, zajišťoval oběma mužům přepravu do města. Pro zavazadla zjednal koňský povoz a umístil tam také oba psy. Na hraběte s Babikem čekala rikša, jež k úlevě obou mužů se dala hned do pohybu. Babik držel v ruce klec s červeným jihoamerickým papouškem.

Oba muži nestačili ani vychutnat barvitou scenérii s rozkvetlými stromy, protože k rikše pořád přibíhaly malé děti a křičely: „Gaidžin, gaidžin (cizinec, cizinec)!“ Ukazovaly si prstem na papouška a Babikův arménský kroj, přitom všelijak posměšně posunkovaly. I dospělí se za nimi otáčeli, někteří muži měli ve tváři pochmurný výraz. Ženy se naopak stydlivě odvracely, špitaly si, ale hned se za nimi zvědavě ohlížely a naivně se chichotaly.

Oběma mužům to připadalo podivné a občas na sebe tázavě pohlédli. Když však po dlouhé jízdě přijeli k budově vyslanectví v lepší čtvrti Tokia, ulice se už zklidnila a téměř vylidnila. Najednou se z opačného směru vynořila na chodníku štíhlá postava dívky v kimonu, v ruce nákupní košík se zeleninou. Měla vlasy vyčesané do vysokého drdolu, smetanově bílou pleť a ladnou chůzi. Přátelsky se na ně usmála. Oba muži smekli a zdvořile pozdravili. Také dívka pokývla hlavou. Heinrich se za ní zvědavě otočil, ale i dívka se ohlédla a pohledy obou se setkaly. Rikša mezitím zastavila před brankou na vyslanectví.

————

V jarním podvečeru poklidila Mitsuko starožitnický krám a vešla do kuchyně, kde její matka a sestra chystaly večeři. U stolu se probíral otec nějakými obchodními papíry. Shrnul je na hromádku a zkoumavě pohlédl na dceru: „Tak co, už sis doma zvykla? Nestýská se ti po přítelkyních?“ zeptal se jí přívětivě.

Mitsuko zavrtěla hlavou a pronesla, že si návratu domů velmi váží.

Otec poznamenal: „Jsme moc rádi, že jsme tě mohli vykoupit. Obchod se nám trochu zvedl, díky těm cizím přistěhovalcům.“

Mitsuko začala nosit matce i sestře večeři, aby se všichni společně najedli. Otec odklidil papíry a prázdný čajový šálek na malý stolek opodál. Začali mlčky jíst. Po večeři otec prohlásil, že se jde vykoupat, musí ještě večer pryč. Mitsuko tázavě pohlédla na sestru, ale ta se jen uštěpačně usmála. Obrátila se tedy k matce, ale ta zase uhnula pohledem a odvrátila se.

Vrátka rodinného domku se otevřela a otec Kihachi vyšel pod pláštíkem noci ven. Vlasy měl vzadu stažené do copánku čon-mage jako samuraj, na sobě tmavé kimono s krátkou pláštěnkou. V ruce držel deštník a podpatky sandálů hlučně klapal v tiché ulici. Mitsuko za ním zvědavě hleděla, kam to asi kráčí. Nic kloudného ji však nenapadlo, tak se vrátila do pokoje, kde matka v přítmí cosi šila. Sestra hlasitě zívla a prohlásila, že půjde spát. Mitsuko usedla k otcově stolku, rozsvítila si olejovou lampičku a začala psát deník. Po chvíli se otočila k matce, ale ta pořád nevšímavě šila. Ani na to nevidí a vypadá unaveně, ustaraně a zestárle, pomyslela si dcera. Chvíli bezradně okusovala tužku. Pak deník zaklapla a zjistila, že se pořádně nudí. Nalila tedy matce i sobě zelený čaj, ale matka zase jen mlčky poděkovala kývnutím hlavy. Mitsuko si povzdechla, rozevřela skicář a začala kreslit motivy jara, květin a ptáků. Pak vrhla kradmý pohled na matku. Když ani tentokrát matka nereagovala, rychlými tahy načrtla podobu těch dvou cizinců, co potkala odpoledne v rikše na ulici. Po chvíli se zadumala, zaklapla skicář a obrátila se k matce: „Nepůjdeme už spát, maminko?“

„Jdi, prosím tě, napřed, já počkám na otce,“ odpověděla matka odmítavě.

„Na otce počkám já,“ namítla dcera s pohledem na hodiny, jejichž ručička se blížila půlnoci. „Ty si jdi raději lehnout, musíš být unavená.“

„Dobrá, půjdu si tedy odpočinout, ale nebudu spát. Ty tu také dlouho neponocuj, vchod potom zavřu já,“ pravila tiše matka.

Mitsuko zkřížila paže na stolku a položila si na ně hlavu. Když se probrala z dřímoty, lampička už dohořívala a ručičky hodin ukazovaly ke třetí ráno. Otec se ještě nevrátil. Mitsuko vrhla váhavý pohled k nezajištěným dveřím, ale nezamkla. S poblikávající lampičkou v ruce se odebrala do svého pokoje. V chodbičce si povšimla, že z ložnice rodičů prosvítá škvírou nad prahem světlo, jinak panoval všude naprostý klid.

————

Druhý den dopoledne Mitsuko jen tak posedávala v krámu. Nebyla tu žádná práce, protože nepřicházeli žádní zákazníci. V rozpacích tedy odbíhala co chvíli vedle do kuchyně, kde matka se sestrou pracovaly na přípravách oběda. Otec v pokoji občas hlučně zakašlal, naoko se věnoval obchodním papírům. Konečně v krámu zacinkal zvonek a Mitsuko potěšeně odběhla uvítat zákazníka. Z prodeje však nic nebylo, kmitala tedy znovu sem a tam.

Po obědě si šla do krámu sednout matka a Mitsuko se rozhodla upravit domácí buddhistický oltářík. Vyměnila ve váze květiny, položila na misku pár mandarinek a trochu cukroví. Sestra Sada s ní usedla v pokoji nad ruční prací a tlachala. Chtěla od Mitsuko poradit, kterého ze svých nápadníků by si měla zvolit za ženicha.

„Já ani jednoho neznám,“ namítla Mitsuko.

„No, já také ne,“ odpověděla sestra. „Dohazovač přinesl jen fotografie. Podívej se! Ten, co vypadá hodně starý, je obchodník a má velký majetek, je však jen o málo mladší než otec. A ten druhý je prý úředník, věkem o mnoho mladší, ale také o dost chudší.“

„Ten obchodník vypadá opravdu jako náš otec, nechceš dát raději přednost tomu mladšímu? Nemusí být přece bohatý, když má zajištěnou kariéru ve státní službě. I vlasy má moderně ostříhané nakrátko a vypadá docela evropsky,“ usoudila Mitsuko.

„Uvidím, až se s oběma seznámím, dám nejspíš přednost tomu, kdo se ke mně bude líp chovat,“ prohlásila její sestra.

„To je rozumná řeč,“ usmála se na ni Mitsuko.

Večer odešel otec po jídle zase pryč. Mitsuko poslala matku spát a v klidu si psala deník. Pak ještě chvíli kreslila, a když se hodinová ručička blížila druhé hodině, pozhasínala světlo a opět bez zamknutí dveří šla spát.

————

Heinrich s Babikem dělali od rána inventuru v zařízení úřadu. Výsledek byl víc než žalostný. Jejich předchůdce, baron Biegleben, si všechny cennější kusy nábytku odvezl a nechal jim jen to nejnutnější. Domek bez zvláštních okras byl postaven napůl v japonském stylu doby Meidži, napůl v evropském stylu. Heinrichovi se to však líbilo, stejně jako líbezná, i když zanedbaná zahrádka, kde se teď honili jeho dva psi.

Na psacím stole pracovny nalezl od barona lísteček s adresou nejbližšího krámu, kde se dá nakoupit evropský nábytek, porcelán a nádobí do kuchyně. Byla u toho připojena poznámka, že jde o starožitnictví, kde jsou k mání i vzácnější předměty z dražeb venkovských sídel japonských šlechticů. Jinak by to bylo s nákupem špatné, museli by zpět do obchodu pro cizince v Jokohamě. Zatímco tedy Babik čistil koberce a oháněl se prachovkou, Heinrich sepisoval seznam potřeb pro domácnost a prohlásil, že půjde ven na průzkum.

Mitsuko se právě nudila sama v krámě u pokladny, když zacinkal zvonek, oznamující příchod zákazníka. Vzápětí se překvapeně napřímila. Do dveří vešel ten vysoký světlovlasý cizinec, který jel předevčírem kolem nich v rikše. Poplašeně vyskočila ze židle. Také Heinrich se zatvářil ohromeně. Před ním stála ta ztepilá dívka, s níž se potkali, když přijížděli na vyslanectví. Zadrmolil svou začátečnickou japonštinou zdvořilostní pozdrav a pokoušel se nějak představit. Také Mitsuko hlesla své jméno a příjmení Aoyama. Nastala chvíle vzájemných rozpaků, kdy oba mladí lidé nevěděli, co dál. Mitsuko nakonec zakoktala, že zavolá otce, majitele obchodu. Po chvíli se objevil v zadních dveřích Kihachi a uctivě hosta přivítal. Heinrich se mezitím ovládl.

„Potřebujeme doplnit nábytek, dům je poloprázdný a postavený napůl v západním a napůl v japonském stylu. Máme řadu obytných a reprezentačních místností, ale jen se základním vybavením,“ začal objasňovat obchodníkovi.

Kihachi vycítil velkou obchodní příležitost. „Spolehněte se, prosím, jsem zvyklý zařizovat obydlí pro rodiny cizinců, znám jejich potřeby. Máme na výběr i různé umělecké předměty z čínského a korejského dovozu, chcete-li se podívat.“

Provedl hosta po celém podniku a ukázal mu své nejcennější starožitné kusy a špičkový japonský porcelán. Mitsuko z obou mužů nespouštěla oči, také Heinrich se nedokázal patřičně soustředit. Nakonec strčil Kihachimu do ruky svůj seznam s plánkem místností a vybídl ho, aby mu dodal zboží podle svého nejlepšího uvážení. Kihachi slíbil, že neprodleně všechno zařídí. Zrůžovělá Mitsuko pak při loučení pozvala vzácného hosta, aby k nim opět zavítal. Heinrich potěšeně přikývl a s četnými úklonami se vymotal ven z krámu.

————

Ten večer se Mitsuko nemohla soustředit ani na deník, ani na skicář. Jakmile poslala matku a sestru spát, přehodila si přes hlavu šál a v otcově nepřítomnosti se vykradla ven. Zavřela branku a ve vlahé jarní noci cupitala prázdnou ulicí směrem k rakousko-uherskému vyslanectví. Tam se pomalu sunula podél plotu zahrady ke vchodu. Viděla, že nahoře v patře se svítí, zahlédla i siluetu Heinricha, jak vstává od stolu a přechází po pokoji. Poznala nábytek z jejich krámu a uhodla, že místnost je nejspíš vyslancovou pracovnou.

Vtom se ze zahrady ozval šelest a přes trávník přeběhly stíny dvou mužů. Mitsuko je nepokojně sledovala. Jeden z mužů se u rybníčku sehnul a vzal do ruky kámen. Než se dívka stačila vzpamatovat, mrštil kamenem do osvětleného okna. Noční klid prolomilo zařinčení skla. Ozval se zuřivý štěkot psů. Okno se otevřelo a v něm se objevil oblečený Heinrich. „Kdo tam?“ zavolal. Žádná odpověď, ale ve vedlejším pokoji se hned rozsvítilo světlo.

Mitsuko nezaváhala ani na okamžik a dala se do rychlého běhu ulicí zpět. Za sebou slyšela dusot těžkých mužských nohou. Oba výtržníci jistě přelezli plot a prchají také. Ona však měla časový náskok a muži na nejbližším rohu odbočili do vedlejší uličky. Bez dechu se zastavila u branky rodičovského domu a ohlédla se. Ulice už byla zase prázdná a klidná. Roztřesená vklouzla dovnitř a poprvé za sebou pevně zastrčila závoru. U matky v ložnici se už nesvítilo, tak se jen potmě vplížila do svého pokojíčku.

————

Od rána venku silně pršelo. Babik klidně zasklíval okno v Heinrichově pracovně. Heinrich opodál smrkal a kýchal. Babik mu vysvětloval, že to v noci asi nebyli zloději, jen taková malá provokace místních obyvatel na přivítanou. Nutil pána vypít šálek horkého čaje.

„Nemám čas tady popíjet čaj, musím jet s tlumočníkem na ministerstvo zahraničí. Hloupé je, že mám jet na koni!“ vztekal se Heinrich.

Babik se rozčilil, pán má takovou rýmu a venku lije. Běžel tedy rychle pro léky. Heinrich zatím prohlížel seznam věcí, které je třeba dokoupit. Předal ho Babikovi, který mu přinesl na podnose prášek a čaj. Babik se ohradil: „Ale pane hrabě, tohle všechno já nezvládnu, na to sám nestačím. Dům potřebuje hospodyni, aby pomohla a uměla také uvařit. Zeptejte se na tom svém ministerstvu, jestli tam nemají nějakou zprostředkovatelnu práce.“

Ozval se zvonek od branky a do mluvítka popřál tlumočník dobré jitro. Heinrich do sebe hodil prášek, zapil ho čajem, popadl plášť a Babikovi kývl na pozdrav. „Jestli nezapomenu, tak se na ten úřad práce zeptám.“

Před brankou mírně pofrkávali dva osedlaní koně. Heinrich s tlumočníkem se na ně vyšvihli a prohodili něco ironických poznámek o nepřízni počasí. Na protějším chodníku postávaly dvě mladé dívky pod deštníkem, štěbetaly a koketně po nich pokukovaly. Heinrichovi se mihla před očima jiná líbezná tvář. Povytáhl obočí, vyndal z kapsy kapesník a hlučně se vysmrkal. Dívky se pohoršeně odvrátily. Koně se dali do klusu směrem ke středu města.

Na rušné ulici v centru před budovou ministerstva oba pánové sesedli a koní se ujal úřední sluha. Tlumočník, celý promoklý, zaklepal na dveře jedné z kanceláří. Přivítal je úředník a překotně se omlouval, že se museli obtěžovat v tak špatném počasí.

„Máme za úkol uspořádat pro pana vyslance recepci na uvítanou! Diplomatický sbor, politikové, zástupci císařského dvora, podnikatelé, ti všichni se už na ni těší!“ brebentil horlivý úředník. Heinrich se nenamáhal odpovídat, ale s povděkem přijal nabízený šálek horkého čaje.

„Už tu máme pro vás několik pozvání na večeři a pár společenských akcí v klubu cizinců,“ nepřestával drmolit úředník.

Heinrich ho však rázně přerušil. „Jak se nyní vyvíjejí vztahy mezi Japonskem a Čínou?“ zeptal se zpříma.

Úředník se po tak neočekávaném dotazu zpotil rozpaky. „Všechny aktuální zprávy o mezinárodní situaci, pane vyslanče, naleznete v bulletinu, který ministerstvo pravidelně rozesílá diplomatickému sboru,“ odpověděl s formální zdvořilostí.

Heinrich začal vychvalovat pokroky Japonska v modernizaci země. „Diplomatický sbor si velmi cení vašeho hnutí „bunmei kaika“ za civilizaci a osvětu země. Prý tato činnost souvisí se zřízením klubu Rokumeikan pro cizince a se zaváděním nových mravů v zemi. I císařský výnos o školním vzdělání z roku 1890 je výborný. Otevírá dveře všem novým poznatkům o západní kultuře, vědě a technice pro mladou generaci. Evropa si váží toho, že dvousetletá izolace Japonska je u konce a země se stává součástí moderního světa,“ prohlásil.

„Ovšem ani Amerika nezaostává za snahou Evropy o vzájemné sblížení,“ odpověděl lišácky úředník. „Spojené státy rozšířily zákon o přistěhování a na Ellis Islandu zřídily přijímací středisko pro japonské emigranty. Američané však netuší, že Japonci touží spíše po duchovním povznesení než po uspokojení svých materiálních potřeb,“ dodal s úsměvem.

Ačkoli rozhovor probíhal přes tlumočníka, Heinrich se tu a tam pochlubil svou začátečnickou japonštinou. Zdůraznil opakovaně, že je mu potěšením být svědkem zavádění evropské vzdělanosti a kultury do země. Také Evropa se rychle seznamuje s japonskou kulturou, například před třemi lety na světové výstavě v Paříži byli všichni vysloveně uchváceni japonskými dřevořezy a ukázkami tradičních řemesel.

„Mám zde za úkol podpořit rozvoj obchodní a kulturní spolupráce mezi oběma zeměmi. Vykonám také co nejdříve cestu do jihovýchodní Asie, Koreje a Číny, kde nově zřídíme zastupitelské úřady. Soukromě bych se rád podíval i do Indie, kde jsem nejednou lovil tygry a pátral po kořenech buddhismu,“ vysvětlil úředníkovi.

Úředník zdvořile pokývl a nabídl vyslanci služby jeho ministerstva, pokud je v silách úřadu mu nějak pomoci. Hrabě se rozpomněl na Babikovu žádost o pomoc v domácnosti. Úředník mu ochotně sdělil, že zprostředkovatelna práce pro diplomaty funguje jako jedna ze sekcí ministerstva a nachází se v bezprostřední blízkosti budovy. Tím byla oficiální audience hraběte u konce a úředník ještě jednou pochválil jeho znalost japonštiny. Oba cizinci vycouvali s mnoha zdvořilými poklonami z kanceláře.

Venku ještě stále silně pršelo. Hrabě poděkoval tlumočníkovi za výtečnou jazykovou pomoc, avšak odmítl jeho doprovod do zprostředkovatelny práce. Ujistil ho, že tohle si docela dobře dokáže zařídit sám. Tlumočník tedy ukázal hraběti cestu a s ulehčením se vyšvihl na koně. Heinrich ještě chvíli počkal, dokud mu nezmizí z očí, a také vsedl na koně, jenomže ho pobídl opačným směrem. Sesedl z něj až před Kihachiho krámem, kde se pořádně vysmrkal a celý promoklý vešel dovnitř. Překvapená Mitsuko se vymrštila ze židle u pokladny a s ruměncem na tváři mu spěšně odebrala mokrý plášť.

„Je s naší dodávkou nábytku a nádobí vše v pořádku, pane vyslanče?“ zeptala se úzkostlivě.

„Všechno je v naprostém pořádku,“ ujistil ji rozmarně Heinrich, „rád bych si jen promluvil s vaším panem otcem.“ Dívka ochotně přikývla a šla zavolat otce. Heinrich se na chvíli ocitl sám a prohlížel si porcelán a japonské sklo, vystavené ve vitrínách.

Ze dveří kuchyně vklouzl do krámu starožitník a uctivě mu nabídl židli. Za ním potichu přispěchala Mitsuko, v ruce podnos s konvicí a šálky čaje. Postavila vše na stůl a skromně usedla stranou. Heinrich začal pracně vysvětlovat Kihachimu, v jaké situaci se nyní ocitlo vyslanectví. „Jsme bez personálu a potřebovali bychom urychleně sehnat hospodyni na pomoc do domácnosti. Problém je, že tu v sousedství nikoho neznáme. Dovolil jsem si proto vás obtěžovat s prosbou o radu, odpusťte mi tu troufalost,“ začal šikovně diplomaticky. Pak to ale naráz pokazil. „Dokonce, kdyby vaše rodina nic nenamítala a mohla zde v obchodě postrádat vaši slečnu dceru, dovolil bych si ji ve vší počestnosti zaměstnat. Nabídl bych vám za ni slušné odškodné, je to tak milá a dobře vychovaná dívka...“

Ohromený Kihachi nenacházel na tu cizineckou nehoráznost slov. Těžko by asi vysvětlil tomuhle rakouskému hraběti, že japonské dívky se jen tak nedají najímat za peníze. Mají svou hrdost, panenskou čest a také společenské postavení. Tak jen ustrnule poslouchal, a když Heinrich ukončil svůj proslov vysokou peněžní nabídkou, nesouhlasně se otřepal a zvolna, avšak rozhodně jeho návrh odmítl. „Dcera je v letech, kdy musí vážně pomýšlet na sňatek. Práce v cizích službách by jí při volbě ženicha neprospěla. Rodina dbá přísně na její pověst. Právě se jí snaží najít vhodného partnera. Děvčeti je teprve osmnáct a na vedení cizí domácnosti je příliš nezkušená. Prospěje jí, když se napřed pocvičí doma pod vedením své matky.“

Zklamaný Heinrich se optal, jaký názor má na to sama Mitsuko. Kihachiho tvář se opět svraštila nelibostí, avšak dívka ze svého místa plamenně zvolala: „Otče, vyslanectví je přece tak blízko nás a mně by se tam práce moc líbila! Vracela bych se často domů a určitě bych pomohla i mamince!“

Kihachi se k ní obrátil plný nevole. „Mohla bys jít laskavě za matkou do kuchyně, Mitsuko? Pohovoříme si o tom později!“ Omluvně sdělil hraběti: „Promiňte, ale vidíte sám, že děvče je ještě mladé a nezkušené. Neví pořádně, o čem hovoří.“

Mitsuko vzdorně vyskočila a s planoucími tvářemi odběhla do kuchyně. Oba pánové zůstali sedět v trapných rozpacích a hrabě se starožitníkovi omluvil. Ten však také nevěděl, co by k celé věci dodal, tak jen opakoval, aby mu pan hrabě neměl za zlé a jeho odmítnutí správně chápal. Heinrich ho ujistil, že mu dobře rozumí, nicméně, kdyby si to přece jen rozmyslel, jeho nabídka platí. Starožitník však rozhodně zavrtěl hlavou a se zdvořilým úsměvem vyprovodil hosta ke dveřím. Z kuchyně bylo slyšet tlumený pláč Mitsuko, který se matka marně pokoušela utišit.

————

V noci nepřestávalo hustě pršet. Heinrich se zavřenýma očima se potil v posteli, na čele přiložený vlhký obklad. Na nočním stolku blikala noční lampička. Venku u branky se z clony deště vynořila silueta Mitsuko pod deštníkem, zahalená do šálu a s objemným uzlíkem v ruce. Zatápala po zvonku u branky a nejistě zacinkala. Dlouho se nedělo vůbec nic. Pak se matně osvětlily vchodové dveře a objevil se Babik s lucernou v ruce. Pozvedl ji, posvítil si na dívku a překvapeně jí běžel otevřít. Krátce spolu gestikulovali. Pak Mitsuko setřásla ze šálu dešťové kapky a následovala Babika do domu, až ke dveřím Heinrichovy ložnice. Babik nakoukl dovnitř a jal se svého pána šetrně budit.

Když Heinrich procitl a spatřil za zády Babika dívku, zprudka a vyděšeně se posadil. Babik přisunul k pánovu loži sedátko. Mitsuko se začala koktavě omlouvat, ale vzápětí už plamenně řečnila: „Nezlobte se, pane hrabě, prosím vás, ale já bych moc ráda tady pracovala u vás na vyslanectví, i přes nesouhlas mého otce. Byla jsem vychovávaná v prvotřídním restaurantu Kojokan, pracovala jsem tam a žila sedm let, hodně věcí už umím. Zajímá mě evropská kultura, chci se učit anglicky a pomohu vám s vedením domácnosti. Umím vařit a všechno, co je zapotřebí, i když jsem ještě mladá.“

Heinrich si rozechvěle strhnul obklad z hlavy a pokoušel se dívce vysvětlit, že takhle se nesmí protivit otcově vůli. Babik ji hned doprovodí domů, když on sám nemůže. Dívka ho však nepustila ke slovu a tlačila ho zpátky do podušek: „Pane hrabě, prosím vás, teď mě zrovna při tom nachlazení potřebujete, pomohu vám, vyléčím vás. Umím to od své matky, ona je vyhlášená bylinkářka. Odpusťte, ale přinesu vám hned léky a čerstvý čaj.“

Nato vyběhla z ložnice, na chodbě vyndala z uzlíku nějaké bylinky a z rukou Babika převzala podnos s čajem. Bleskurychle byla nazpátek v ložnici. Ohromený hrabě se jen přitrouble usmíval. Když však dívka namočila ručník do umyvadla a přiložila mu čerstvý obklad na čelo, ozvalo se temné zadunění a místnost se silně otřásla. Na stěně se rozhoupalo pár zavěšených obrazů, několik věcí popadalo z poliček. Na stolku se převrhla váza a spadla na zem.

„Sama země se pohnula,“ usmála se šibalsky Mitsuko a podala Heinrichovi bylinné kapky a čaj.

Ráno se hrabě probudil a zjistil, že je mu mnohem lépe. Oknem do ložnice pronikaly teplé sluneční paprsky. Jeho pohled překvapeně spočinul na mladé dívce, zkroucené ve spánku na pelesti jeho postele. Uvědomil si, že dívka u něj usnula oblečená poté, co pomáhala Babikovi uklidit noční nepořádek. Její nevinná čistá krása ho dojala. Strhnul si uschlý obklad z hlavy a rozhodl se vstát. Jemně dívku probudil a přikázal jí zajít za Babikem na ranní toaletu. „Měla byste si dopřát koupel. Babik vám vysvětlí co a jak. Ukáže vám, kde se můžete převléci. Snídani udělá on, je ve vaření mistr, i když si na ženské práce moc nepotrpí. Pak půjdeme za vaším otcem a omluvíme se mu. Doma si o vás určitě dělají starosti.“

„Ne, pane hrabě, prosím vás,“ namítala rozechvělá Mitsuko, „nezlobte se, ale já už domů nepůjdu. Rozhodla jsem se, rodičům jsem před odchodem napsala dopis. Nebudu se jim omlouvat, v žádném případě. Cítíte se dnes už trochu lépe?“

Heinrich přisvědčil, ale ustaraný výraz mu z tváře nemizel: „Jděte se tedy upravit a já zatím rozvážím, co a jak. Jste si opravdu jistá, že neděláte chybu? Zavíráte si přece cestu domů, nazpátek k rodině!“

„To je v pořádku,“ odvětila pokojně Mitsuko, „s rodinou se dohodnu později. Teď se jen převléknu do čistých šatů a pomohu panu Babikovi se snídaní.“

Heinrich osaměl. Opláchl se ve studené vodě v umyvadle a oblékl se. Z psacího stolu vyndal ze zásuvky nějaké bankovky a po krátkém zaváhání napsal otci Mitsuko dopis. Chvíli nad ním starostlivě dumal, když se ozvalo jemné zaklepání a dívka vstoupila dovnitř. Přinášela mu na podnose snídani a oznamovala mu, že už se s Babikem podělili o domácí práce. Babik uklidí dům a ona využije pěkného počasí k práci na zahradě. Pak dojde na nákup a Babik uvaří. Pan hrabě může mezitím začít pracovat.

Heinrich se pracně usmál a přikývl. Poslal dívku za Babikem, usrkl čaje a uzobl sousto ze snídaně, sestávající z vajíček, japonské polévky, rýže a nakládané zeleniny. Pak zastrčil peníze do obálky a vytratil se z domu. Za chvíli už přešlapoval u branky Kihachiho domu a váhavě zazvonil. Nikdo však nepřicházel otevřít. Nakonec se ve dveřích objevila rozpačitá Sada, uklonila se, ale neráčila ho pozvat dovnitř. Hrabě se tedy zeptal, jestli je její otec doma. Dívka přisvědčila a zmizela v útrobách domku, ale pak se znovu objevila a prohlásila, že otec je zaneprázdněný a nemůže pana hraběte přijmout. Heinrich tedy vylovil z náprsní kapsy obálku a požádal dívku, aby ji otci předala. Sada přikývla a Heinrich se s úklonou vzdálil. Dívka si stoupla na špičky a hleděla za ním přes branku, s mírně škodolibým úsměškem na rtech.

Heinrich došel pomalu zpět na vyslanectví. Ze zahrady k němu přiběhla Mitsuko s červenými tvářemi a hráběmi v ruce, oděná do pracovního kimona. Setřela si pot z čela a zvědavě se na něj zadívala. Hrabě jen zasmušile zavrtěl hlavou. Mitsuko vzdorovitě skousla rty, ale vzápětí se uklonila a odběhla pokračovat v práci na zahradě. Heinrich stoupal pomalu po schodech nahoru, s úmyslem začít konečně pořádně úřadovat.

————

V letním dopoledni bylo ve vzduchu cítit nastávající horko a neobyčejné vlhko. Hrabě, ponořený do změti papírů na psacím stole, se snažil dokončit práci před obědem, než nastane úmorné vedro. Od branky se ozval domovní zvonek. Hrabě v duchu hádal, koho to sem Babik vpouští. Na schodech se ozval dupot mužských nohou a na dveře zaklepal tlumočník von Siebold. Vítězoslavně třímal v ruce balíček s poštou z Evropy. Pozdravil a položil dopisy na Heinrichův stůl. Spokojeně postával, zatímco hrabě netrpělivě strhával stužku. Prohrábl kupku psaní, vyřadil některé tiskoviny a upřel zrak na spěšný dopis z domova. Roztrhl obálku, přelétl list očima, ale hned nato zbledl. Tlumočník vytušil něco nepříjemného. „Přinesl jsem špatné zprávy?“ zeptal se nesměle.

Heinrich nebyl schopen slova. „Nechte mě, prosím, na chvilku o samotě, pak vám vše vysvětlím,“ zakoktal nesouvisle. Tlumočník chápavě přikývl a taktně zmizel.

Po přečtení dopisu přistoupil Heinrich k otevřenému oknu a roztržitě pohlížel na roztomilou scénku dole na zahradě. Babik tam čistil rybníček a Mitsuko sázela květiny. Oba bezstarostně posunkovali a tlachali svou jednoduchou japonštinou, kolem nich dováděli psi. Heinrich si však připomněl jinou podobnou scénu: otec na zámku v Čechách kontroluje kapříky v rybníce a matka se sklání nad záhony růží, jestli nejsou napadené plísní. Kolem nich krouží lovečtí psi. Matka k němu zvedá svou milou tvář a ptá se, zdali něco nepotřebuje. Ve skutečnosti to byl ale hlas Mitsuko, který hraběte volal, protože výraz jeho tváře se jí ani trochu nelíbil. I Babik hleděl nechápavě na pána do okna. Heinrich se rychle vzpamatoval: „Přijďte ke mně oba za chvíli do pracovny,“ požádal je.

Pak se otočil ke stolu a složil hlavu do dlaní. Uvědomil si, že matčina smrt kdysi zasadila otci těžkou ránu, z níž už se vlastně nevzpamatoval. Zůstal sám a kdo mu teď ke stáru pomůže. Bratr Hans je nejspíš v Africe, Richard asi také v diplomacii, zbývají jen sestry, ovšem starší Marie Thekla se nedávno provdala a má vlastní rodinu. Pomohou snad jejich bratranci? Po chvilce chmurného přemítání vzal do ruky pero a začal psát Karlovi a mladší sestře Mariettě.

Docela přeslechl nesmělé ťukání na dveře a skoro se vyděsil, když spatřil ve dveřích Mitsuko s Babikem, které předtím k sobě povolal. Za jejich zády se ostýchavě krčil tlumočník.

„Pojďte, prosím, všichni dál,“ vyzval je. „Mám vážné starosti, v Evropě mi onemocněl otec, nebude zřejmě dlouho žít. Von Siebolde, prosím vás, odešlete hned tyto dopisy domů a odvolejte také všechna pozvání na recepce a večírky. Rozhodl jsem se odjet na pracovní inspekci do jihovýchodní Asie, jak jsem měl původně v úmyslu. Zastavím se také v Indii, budu pryč asi dva měsíce.“

„To nás moc mrzí, pane hrabě, že máte tak vážné starosti. Dovolte mi prosím, abych vás na cestách doprovázel, jinak budu mít o vás strach,“ ozval se Babik.

„Ne, Babiku, děkuji, tentokrát chci cestovat sám. Nachystej mi, prosím, zavazadla a se slečnou Mitsuko se postarejte o dům. Budu vám posílat pravidelné zprávy, abyste se o mě nebáli,“ odpověděl pevně Heinrich.

Do rozhovoru se vložil tlumočník. „Myslím, že dobře chápu, jak vám je, pane hrabě. Můj otec byl lékař a pracoval dlouho na jihu Japonska. Dnes už také nežije, zemřel brzy po svém návratu do Evropy. I matka nám v Holandsku umřela před několika lety, to už jsem působil tady s bratrem, ale moc jsme toho o rodině nevěděli,“ pravil s přátelským pochopením.

„Děkuji vám za vaši účast, ale doufám, že moji příbuzní v Evropě se o otce postarají,“ odpověděl sklíčeným hlasem hrabě.

„Mohla bych, prosím, také něco říci?“ hlesla nesmělým hláskem Mitsuko. „Ale ano, ovšem, mluvte, prosím...,“ vybídl ji s laskavou zdvořilostí Heinrich.

„Omlouvám se, pane hrabě, není na to právě vhodná chvíle, ale když nám teď brzy odjedete, ráda bych se během vaší nepřítomnosti začala učit anglicky. Kdybyste mně dal laskavě souhlas a nějaké služné předem, zaplatila bych si zde hodiny na Křesťanské univerzitě v Cukidži...,“ vypravila ze sebe dívka.

Heinrich překvapeně poslouchal, nejprve s pocitem, že se mu to snad jen zdá, ale pak si uvědomil, že dívka mluví vážně a má zřejmě na mysli jejich vzájemný prospěch. Jistě ho chce svým návrhem potěšit. Tak jí jen zdráhavě vysvětlil, že mladá dáma nemůže bez doprovodu docházet na jazykové kurzy do školy, kterou navštěvuje hodně mladých mužů, zvláště z řad cizinců.

Dívka však překotně zadrmolila: „Dohodli jsme se tady s panem Babikem, že by byl tak laskav a doprovodil mě. Já si zase udělám čas na jeho japonštinu a budu ho učit také. Ve škole bych navštěvovala samozřejmě dámské kurzy, pánské kurzy jsou tam vedeny zvlášť.“

Babik kývnutím potvrdil její vysvětlení. Heinrich tedy váhavě přikývl a rozhovor ukončil, nutně už potřeboval být sám.

————

V horkém letním dopoledni nasedla Mitsuko s Babikem do rikši a odjela do školy za žalostného kňučení psů, kteří natlačili čenichy mezi kovové mříže plotu. Dívka měla zavázané učební pomůcky do látkového uzlíku furošiki. Rikša uháněla směrem ke katolickému kostelu, k němuž z boku přiléhal klášter francouzských misionářek s útulkem pro japonské sirotky. U dveří fary je přivítal páter Osouf, čerstvě jmenovaný papežem na tokijského arcibiskupa. Odvedl Mitsuko na faru, kde seděly v lavicích samé mladé dámy; jednak zámožné Japonky v kimonu, ale také cizinky v pěkných evropských šatech. Mitsuko byla celá rozechvělá, začínalo jí právě studium angličtiny, jak o tom vždycky snila.

Po vyučování popíjela čaj v páterově evropsky zařízené pracovně. Zvědavě se rozhlížela po místnosti, kde na stěnách visely zajímavé obrazy krajin, malované v tradičním japonském stylu nihonga. Páter se jí tázal na dojmy z výuky. Dívka nadšeně horovala, byla šťastná, že už se začala učit. „Chci být hodně pilná a naučit se anglicky co nejrychleji!“

„Kdybyste potřebovala nějak pomoci, rád vám s učením poradím,“ povzbuzoval ji vlídně páter. „A jak se daří panu hraběti? Ještě se nevrátil z cest?“ zeptal se starostlivě.

„Pan vyslanec je pořád pryč, ale podle svých dopisů je v pořádku,“ odvětila dívka a rozpomněla se, že má páterovi předat obálku pro sirotčinec, nachystanou Babikem. Páter za příspěvek uctivě poděkoval a Mitsuko se zvedla k odchodu. Neodolala však a zeptala se, kdo maloval ty pěkné obrazy na stěnách.

Biskup se mírně usmál: „To byla jedna japonská malířka, jménem O-Tama Ragusa, žije nyní ve Florencii. Přesídlila do Evropy a provdala se tam za svého profesora.“

Hned si však všiml, že se dívce rozšířily zvědavostí oči, tak ji jemně uchopil za loket a bez dalšího vysvětlování vyprovodil k venkovním dveřím. Tam už na ni čekal Babik s rikšou.

————

V podvečer u otevřeného okna obývacího pokoje seděla Mitsuko se skicářem na kolenou a společnost jí dělal papoušek v kleci, který se naučil něco japonských slov. Dívka se snažila zachytit uhlem na papír zahradu tak, jak to viděla na obrazech té malířky Ragusy. Vyvíjela značné úsilí, ale moc jí to nešlo.

Ozvalo se zaťukání na dveře a Babik jí s mírnými rozpaky oznámil, že za ní přišla návštěva. Mitsuko nechápavě svraštila obočí, avšak k jejímu velkému překvapení se ve dveřích objevila matka Tsune s malým miminkem na zádech, přivázaným šátkem. Babik taktně zmizel a obě ženy se pohnutě pozdravily. Mitsuko pozvala matku dovnitř. „To je miminko sestry Sady? Ona už se provdala?“ otázala se jí s vykulenýma očima.

„Ne, tak rychle to ani nejde, není to miminko Sady, není ještě vdaná,“ usmála se rozpačitě Tsune. „Víš, nikdy jsem o tom nemluvila, ale je to děcko tvého otce. Měl dlouho milenku, která tuhle malou holčičku porodila. Byl to těžký porod a matka při něm zemřela. Otec tedy přinesl holčičku domů a adoptovali jsme ji, je to hezké a zdravé dítě. Jmenuje se O-Fuku, píše se znakem pro štěstí.“

„Mohu si ji pochovat?“ otázala se Mitsuko nesměle.

„A nebude moje návštěva vadit hraběti? Přišla jsem jen tak bez ohlášení...,“ opáčila s obavami matka.

„Hrabě je stále na cestách, byl dlouho v Indii, jsme zde zatím sami. Ale už se brzy vrátí, čekáme ho každým dnem,“ odvětila pokojně Mitsuko. Matka položila miminko na stůl a rozbalila šátek, aby ukázala dceři sestřičku v plné její kráse. Ta se po rozbalení probudila a začala kňourat. Mitsuko ji dojatě poplácala po buclatém tělíčku. Pak se obrátila k matce: „Ty jsi teď asi šťastná, viď, maminko?“ otázala se jí pohnutě.

Tsune jen němě a rozzářeně přikývla. Pak holčičku zase spěšně zabalila.

„Jsi tu také šťastná, Mitsuko?“ zeptala se své dospělé dcery.

„Ano, maminko,“ odpověděla prostě Mitsuko, „začala jsem se dokonce učit angličtinu.“

„Přijď se občas podívat domů, otec se v poslední době změnil. Sice o tobě nemluví, ale to je tou mužskou pýchou. Ve skutečnosti tě má moc rád, nakonec ti odpustí. V noci už vůbec nikam nechodí,“ pronesla rozechvěle matka.

Mitsuko měla na jazyku, že otec jí nemá co odpouštět, když se polepšil jen díky dobrotě své ženy, ale pak svou poznámku moudře potlačila. Spokojeně přihlížela, jak teď matka vypadá mladě, je hovorná, uvolněná, a s jakou láskou pečuje o miminko. „Vyřiď mé upřímné pozdravy otci i sestře,“ poprosila ji.

Venku na zahradě nastalo šero a začaly cvrlikat cikády. Mitsuko nečinně bloumala u okna, otevřeného do zahrady. Papoušek občas něco broukl, o nohy se jí otřela kočka. Mitsuko ji mechanicky pohladila a snažila se vychutnat letní podvečer. Sledovala světlušky, naslouchala cvrlikání cikád a nerozsvěcovala lampu. Najednou se zvenčí ozval radostný štěkot psů a dům jako by zázrakem ožil. Babik něco mocně zahlaholil a v odpověď se mu ozval veselý hlas. Dívka se vymrštila ze židle, avšak než stačila doběhnout ke dveřím, rozlétly se a v nich stál usměvavý hrabě v cestovním obleku. V ruce držel tygří kůži a máchnutím ji hodil na zem ke krbu: „Jsem moc rád, že už jsem zase doma!“ zahlaholil místo pozdravu.

„Hlavně, že jste se nám vrátil v pořádku,“ špitla rozechvěle Mitsuko. Pak se mu celá zruměněná hluboce uklonila.

Později večer se ozvalo jemné zaťukání na dveře dívčina pokojíku a hrabě vstoupil dovnitř s indickým sárí v ruce. Potutelně dívce sdělil, že jí přivezl dárek, snad se jí bude líbit. Mitsuko nadšeně hltala očima tu krásu z jemného hedvábí, pak se látky nesměle dotkla. Přehodila si ji přes rameno a samou radostí se roztančila. Potěšený Heinrich neodolal, v tanci ji zachytil a na tvář jí vtiskl letmý polibek. Mitsuko se k němu celá přimkla a hrabě ji něžně obejmul. Tu noc se z nich poprvé stali milenci.

————

Léto bylo v plném proudu a nastal čas srpnových svátků japonských Dušiček. Jednou ráno v sobotu uklízeli Mitsuko s Babikem v jídelně nádobí od snídaně a hrabě pročítal noviny, vydávané v Tokiu v angličtině. Najednou pozvedl hlavu a oznámil jim, že večer se bude konat na řece Sumida v dolní čtvrti Asakusa festival o-bon s ohňostrojem na oslavu Dušiček. Navrhl, že by se tam mohli vypravit. Mitsuko vypískla radostí a nadšeně zatleskala rukama jako děcko.

„Nemám ale nic pořádného na sebe,“ pronesla nešťastně.

Heinrich si obřadně zapálil doutník. „Také jsem si chtěl pořídit to pěkné bavlněné kimono jukata,“ pravil potutelně. „Mohli bychom zajet do některého z obchodních domů na nákup. Babiku, zkus, prosím tě, najmout auto s řidičem na celý den.“

Babik se zatvářil překvapeně, ale rozzářená tvář Mitsuko mu znemožnila cokoliv namítnout.

K večeru toho dne byla jídelna vyslanectví poházená samými roztrhanými papíry a krabicemi. Uprostřed místnosti vzpřímeně stál hrabě a Mitsuko s Babikem se ho snažili odít do letního kimona. Hrabě byl však na kimono příliš vysoký, dlouhé nohy a ruce mu pořád někde vyčnívaly. Mitsuko kolem něj pevně utáhla pás a Heinrich se jen zašklebil, všechno ho to škrtilo. Nakonec ho obuli ještě do vysokých sandálů geta, na nichž se z nezvyku jen kymácel. Mitsuko si dělala starost, zdali by přece jen neměl odjet na slavnost v evropském obleku.

„Také si myslím, že tohle kimono není moc vhodné k procházkám venku, zvláště pro cizince, spíš se hodí jako domácí úbor,“ podotkl Babik.

„Spousta návštěvníků ale přijde v tomhle vzdušném úboru, je z bavlny a saje pot. Je to dobrý tuzemský zvyk a letitá tradice,“ oponoval hrabě.

Nakonec se shodli, že stejně pojedou autem, takže na tom tolik nezáleží. Heinrich si s úlevou vzal z krabice doutník, ukousl špičku a zapálil si. Pak se posadil do křesla, aby si před odjezdem trochu odpočinul. Odeslal své pomocníky, aby se šli také obléci a přichystat k odjezdu.

Babik se objevil ve dveřích jako první, vyšňořený do arménského kroje, s čerstvě nakrouceným knírem, na hlavě turecký fez. Za ním přicupitala Mitsuko v pestrém letním kimonu, s ozdobami ve vlasech, roztomilá jako panenka. Trochu se pánům předváděla, aby viděli, jak jí to sluší. Bylo však třeba pomoci především hraběti, aby na vysokých sandálech došel k autu. Oba ho s Babikem podpírali, každý z jedné strany, aby jim na chodníku neupadl. Za vzájemného škádlení a kňučení psů nakonec zamkli branku a usadili se v autě s otevřenou střechou.

Poblíž mostu Rjógoku na břehu řeky Sumida se shromáždili lidé, kde bylo dobře vidět na slavnostní ohňostroj. Festivalový večer s hudbou už začínal. Auto s šoférem a Babikem vpředu, s Mitsuko a Heinrichem vzadu, se namáhavě prodíralo hustým zástupem lidí. Dav se valil jedním směrem, lidé byli rozjaření, v rukou drželi rozsvícené lampiony a mávátka s papírovými třásněmi. Otcové nesli malé děti na ramenou. Nikdo však nemínil uhnout před autem, všichni se ubírali pěšky. Šofér začal troubit, a když nepřestával, nějaký muž, pletoucí se mu pod přední kola, vykřikl, aby neotravoval a dal pokoj. Šofér mu popuzeně odpověděl, avšak zároveň bezmocně krčil rameny. Heinrich navrhl, aby raději vystoupili a pokračovali pěšky, jenomže stačilo si připomenout jeho vratkou chůzi, aby raději zůstalo všechno, jak je. Pak už to stejně nešlo dál. Lidé před nimi se začínali otáčet a dav začal nadávat. Někteří muži hrozili pěstí, jiní posměšně pokřikovali. Mitsuko postupně bledla a tuhla, Heinrich se ovládal vší mocí, ale zůstával silně zachmuřený. Kolem nich rostlo nepřátelské napětí. Jeden muž se pokusil chytit Mitsuko za ruku a vytáhnout ji z auta ven. Heinrich se rozzuřil, avšak Babik zasáhl. Hraběte zatlačil zpět na sedadlo a sám vystoupil. Heinrich poručil řidiči zabočit do jedné z vedlejších uliček. Tam oba s Mitsuko vylezli z auta a Babik je dohnal. Kráčeli pěšky dál na roh ulice, odkud bylo vidět na začínající ohňostroj, avšak dívka začínala být celá nesvá. Prosila hraběte, aby se raději vrátili domů. Babik odběhl ke stánku, koupil jí kornout cukroví, ale ona se pamlsků ani nedotkla. Heinrich tedy s povzdechem nařídil sehnat řidiče a vrátit se.

V jídelně se Heinrich usadil s doutníkem v ruce a zamyšleně pokuřoval v šeru pokoje. Mitsuko donesla karafu vína a dvě sklenky. Hraběti nalila, ale sama pít nechtěla. Když jí hrabě přesto trochu nalil, upila jen kapku. Oba seděli mlčky, ani nerozsvěcovali. Pak se Heinrich zvedl z křesla, vyndal ze zásuvky stolu malou krabičku a omluvil se za ten incident na slavnosti.

„Ta jejich zášť zřejmě vyplynula z mého nevhodného oblečení, možná to kimono chápali jako cizinecký výsměch. Auto nám rozhodně také na cti nepřidalo, všichni šli přece pěšky i s malými dětmi. Není ostatně bezpečné se večer takhle procházet samostatně venku. Jenomže povolení ministerstva k volnému pohybu už mám, dokonce na společné cestování s tebou,“ dodal dívce na vysvětlenou.

Mitsuko však posmutněle zavrtěla hlavou: „Někdy se sama stydím za to, že jsem Japonka. Oni nejsou vůbec tolerantní k cizincům, spíš se jich pořád nějak bojí. Nevědí, co si o nich mají myslet, a o mně už vůbec ne,“ pravila lítostivě.

Heinrich ji jemně uchopil za ruku a vyhrkl, že by si ji rád vzal za ženu.

„Provdej se za mě, prosím. Hned však to ale nepůjde, musíme oba požádat o svatební povolení. Koupil jsem ti dnes prstýnek, jako se to dělává při zásnubách v Evropě. Prosím, abys ho na důkaz mé lásky a důvěry ke mně přijala.“

Ze stolu vyndal krabičku a v ní prstýnek, ozdobený dvěma spojenými perličkami. Navlékl ho Mitsuko na prst. Dívce se zalily oči dojetím: „Děkuji, nikdy jsem nic tak krásného nedostala,“ hlesla a potěšeně se s prstýnkem mazlila. Hrabě ji objal a políbil.

„Nejsi už unavená? Nepůjdeme si do ložnice odpočinout?“ zeptal se jí něžně a vzal ji pod paží. Mitsuko se mu jemně vymanila. „Není mi pořád nějak dobře, raději půjdu do svého pokoje,“ pronesla.

Hraběti se zdála být také bledá, nenaléhal tedy a poslal ji spát. Nalil si ještě sklenku a seřízl špičku svého jemného doutníku. Dívka vyšla ven, ale v chodbě se musela opřít o stěnu, zatočila se jí hlava. Přemítala, jestli je to z únavy, vína anebo z toho všeho rozčilení, ale vzápětí ji přepadl prudký záchvat nevolnosti. S rukou na ústech prchala do koupelny, kde se vyčerpaně opřela o umyvadlo a s úlevou zvracela.

————

Na palubě cestovního parníku z Nagasaki do Koreje, pohodlně opřeni o zábradlí, pozorovali Heinrich s Mitsuko horizont blížící se pevniny. Jakmile byl přístav Gensan na dohled, odešli si připravit zavazadla na výstup. Na přístavním molu je čekal ředitel celnice pan Olsen, vysoký světlovlasý Švéd. Zařídil jejich přepravu do velkého dřevěného domu opodál v přístavu, kde budou ubytováni.

Mitsuko se líbila velká hala s vysokým, červeně malovaným stropem, a vůbec celá architektura domu, který tvarem střechy připomínal východoasijské kláštery. Olsen mezitím sdělil Heinrichovi, že všechno připravil na lov tygrů, i když zdaleka ještě nenastala lovecká sezona. Na expedici je doprovodí devatenáct zdatných nadháněčů a tlumočník, který svého času pracoval jako kuchař na vyslanectví v Tokiu. Olsen uměl slušně japonsky a Heinrich mu rovněž japonsky odpovídal, chvílemi však zkoušel uplatnit i svou částečnou znalost korejštiny.

Olsen se obrátil galantně k Mitsuko. „Nebojíte se doprovázet pana vyslance na tak nebezpečné výpravě?“

„Nikoli, umím rychle běhat i vylézt na strom, kdyby nás náhodou přepadl tygr,“ ujistila ho s úsměvem dívka.

„Ovšem, i to se může stát,“ odpověděl jí žertovně Olsen, „zajistil jsem vám pohodlnou jízdu na malém poníku.“

Za jasného podzimního rána se plně naložená karavana vydala na cestu do vnitrozemí. V čele jel hrabě na koni, za ním Mitsuko na poníku, oba v loveckém oděvu. Mitsuko byla jedinou ženou ve výpravě. Občas se opozdila a se smíchem volala na hraběte canan, canan (korejsky pomalu, pomalu), nestačím vám. Heinrich jí postupně přizpůsobil tempo jízdy. Projeli krásnou divokou krajinou a vyhledávali brody přes horské bystřiny. Navečer přijeli do malé vesnice s širokou cestou, kterou lemovaly nízké chatrče. Na nocleh zde byla připravená prostá rolnická chýše z udusané hlíny, vevnitř s papírovými tapetami na stěnách. Před ní hlídkovali dva korejští policisté, na hlavě velké klobouky s červeným střapcem. Vesničané se sbíhali, aby uvítali vzácnou návštěvu. Muži měli na sobě bílé šaty a klobouky se širokými krempami, na krku zavěšené dlouhé dýmky. Ženy měly oblečené dlouhé sukně a krátká ozdobná bolerka, dlouhé černé vlasy spletené do copů. Stráže je všechny bez milosti odháněly pryč. Malé vynalézavé děti se však vracely, prstem dělaly díry do papírových stěn a nakukovaly dovnitř.

V chýši byla pec, v níž hořel oheň. Jinak byla místnost osvětlená jen několika mihotavými svíčkami. Heinrich s Mitsuko se uvelebili ke spaní na primitivních lůžkách s mnoha přikrývkami, ačkoli bylo poměrně horko. Kdykoli se Mitsuko v noci probudila, vymanila se z přikrývek a pila z láhve na stole, aby zahnala žízeň. Ráno si uvědomila, že v noci vypila omylem korejské pivo, láhev s vodou stála vedle.

„Jak je možné, že jsem nepoznala, že piju alkohol?“ divila se svému přehmatu.

„No, pokud ses dobře vyspala a odpočinula si, je všechno v úplném pořádku,“ ujistil ji se smíchem Heinrich.

Karavana se vydala na další pouť. Na okraji vesnice praly ženy v potoce prádlo a mávaly jim na rozloučenou. Koně si opět razili cestu přes prudce tekoucí vodu. Byli však klidní a zdatní, zdolávali i příkré horské stezky. Hrabě občas strhnul z ramene pušku a vystřelil na sokoly či jiné dravé ptáky. Večer se sesedli všichni u ohně a opékali si maso z denních úlovků. Nadháněči upozorňovali hraběte, že pokud se tygr objeví, přijde v noci. Je však na něj ještě brzy, běžně se objevuje až někdy v prosinci, když napadne hodně sněhu a má hlad. Pak je možné vysledovat i jeho stopy. Heinrich jim naznačil, že mu na tygru až tak moc nezáleží, přijede na lov třeba znovu v zimě. Rozhodl se, že karavanu už obrátí na cestu zpět.

Druhý den ráno svítilo do stanu slunce a po tygrovi ani památky. Výprava tedy uklidila tábořiště a pokračovala k další zastávce v buddhistickém klášteře severní oblasti Hamuchong. Klášter stál vysoko v horách, ukrytý hluboko v lesích. Obývalo ho asi šest set mnichů. Budovy byly krásné jako v pohádce, vnější zdi natřené červenou a zelenou barvou. Hrabě s Mitsuko dostali každý samostatnou ložnici, aby si pořádně odpočinuli. K večeru pro ně přišel starý opat a pozval je k prohlídce kláštera, který svým prostým zařízením připomínal vojenská kasárna. Ukázal jim kapli, hlavní oltář, kuchyni a jídelnu. U dlouhého jídelního stolu bylo pro všechny prostřeno k jednoduché večeři. Heinrich přispěl ke stolování několika dárky ze zásob výpravy – krabičkou sardinek a konzervami, které mniši ještě nikdy v životě neviděli. Opat se velmi obdivoval Heinrichovým skládacím nůžkám, jedny na památku dostal. Po večeři pak věnoval hraběti na oplátku velkou kaligrafii s posvátným korejským nápisem.

Další zastávka byla v malé vísce u Gensanu, kde žil jeden francouzský misionář. Právě byla neděle a konala se mše v místním kostelíku, což byla ve skutečnosti rozměrnější chýše se zvoničkou na střeše. Mše svatá se zbožnými korejskými katolíky připomněla hraběti shromáždění prvních křesťanů v Římě, kteří za účelem obřadu se scházeli v katakombách. Po mši byli hrabě s Mitsuko pozváni k místnímu misionáři na snídani do jedné z vesnických chýší. Stůl tvořila bedna od petroleje, pokrytá ubrusem. Sedělo se na malých bedýnkách. Talíře byly vypálené z hlíny, sluha na nich servíroval slanou polévku s mrkví a tuřínem. Byl to malý, asi patnáctiletý chlapec s dlouhým copem, oblečený do nachově zbarvené vojenské uniformy. Byla mu moc velká, patrně zděděná po nějakém anglickém důstojníkovi. Na nohou měl korejské látkové střevíce, zavázané kolem lýtek. Štíhlý svalnatý misionář s dlouhými vousy vypadal jako nějaký svatý z bible, hlásil se k asketickému řádu katolických trappistů. Vyložil hraběti, že sám na lovu skolil už několik velkých tygrů. Nezabíjel je však pro své potěšení, nýbrž pro bezpečnost, užitek a potravu místních obyvatel. Neschvaluje zabíjení jako takové, vede skromný, klidný a trpělivý život, jak tomu křesťany učil Ježíš. Heinrich se při jeho výkladu zamyslel a pozorně naslouchal, jak misionář obrací pohany na pravou víru cestou odříkání a nabádá je k prostotě a lásce k bližnímu. Svým postojem v něm zanechal nepopiratelně hluboký dojem.

Po návratu do přístavu byli hrabě s Mitsuko pozváni na slavnostní večeři k řediteli celnice panu Olsenovi. Malé rybářské čluny, kolébající se na vlnách, přivážely hostům k tabuli čerstvé ústřice. Byl pozván i japonský císařský konzul v Gensanu pan Neno s chotí, a několik vyšších korejských státních úředníků s manželkami. Dámy přicházely v malých kloboučcích bez krempy, opatřených na temeni červeným hedvábným střapcem, tak dlouhým, že jim přepadal dopředu a dotýkal se jejich obočí. Střapec byl znakem jejich urozeného původu.

Při večeři bavily hosty zpěvem a tancem korejské dívky, které vypadaly jako japonské gejši, zde nazývané kisan. Mitsuko se lehce červenala a Heinrich na ni kradmo pohlížel. Pro ni to však byla zajímavá zkušenost, korejské gejši viděla poprvé. Dívky byly mladé a krásné, v klasickém stylu si vyholovaly vlasy nad čelem, aby se zdálo být vyšší. Od pasu jim visely malé stříbrné dýky, které se při tanci půvabně pohupovaly. Společnost u stolu se dobře bavila. Když Heinrich vyprávěl, jak neuspěl na lovu tygra, všichni ho rozmarně konejšili, že v Gensanu je otevřeno několik obchodů s tygřími kožešinami. Jsou tak velké a kvalitní, že se jimi dá pokrýt celý divan. Ke koupi jsou i velké medvědí kůže. Heinrich se však rozpomněl na svého nového přítele, francouzského misionáře, a brzy přestal vtipkovat. Manželka japonského konzula, paní Neno, předala Mitsuko jako dárek štůček krásného korejského hedvábí. Mitsuko si z něj později v Evropě nechala ušít kimono, jež oblékla pro svůj obrazový portrét, malovaný v životní velikosti.

Z Gensanu do Vladivostoku přepravila oba cestovatele ruská válečná loď, plná důstojníků, doprovázených jedním ruským popem. Heinrich uplatnil svou znalost ruštiny a vysvětlil všem na palubě, že jeho babička z matčiny strany byla Ruska, neteř hraběte Nesselroda, kancléře ruského cara Alexandra. V rozhovoru s důstojníky se zajímal především o stavbu nové železniční magistrály na Sibiři. Ti ho varovali před pobytem ve Vladivostoku, plným Číňanů. V hotelech se tam nedá pro samé konflikty bezpečně nocovat. Heinrich je ujistil, že nemá v úmyslu pobývat v hotelech, hned po doplutí do přístavu se přesunou na japonskou loď, odkud navštíví v doprovodu policejního prezidenta motorovým člunem jen dvě místa ve městě – úřadovnu ruského guvernéra a japonský konzulát.

Další cesta hraběte a Mitsuko vedla na severní japonský ostrov Jezo (později přejmenovaný na Hokkaido) se stejnojmenným přístavem (později překřtěným na Otaru). Plavba probíhala pod zamračeným šedivým nebem, s příznaky blížící se zimy. Mitsuko těžce nesla pohled na rozbouřené moře, přepadaly ji záchvaty nevolnosti. Balila se do teplých přikrývek a snažila se nevšímat si mračen, z nichž začínaly popadávat první sněhové vločky.

„Teď bychom mohli lovit tygry i na Hokkaidu, žije tam však víc medvědů než tygrů,“ poznamenal Heinrich, „neuškodí nám poznat domorodé obyvatele Ainu, kteří ve vesnicích chovají medvědy jako psy.“

„Poblíž přístavu je také velký trappistický klášter, spravovaný francouzskými misionáři. Mniši se tam živí zemědělstvím a místním dětem postavili několik katolických škol,“ rozpomněl se.

Z Jeza do hlavního ostrovního města Sappora pokračovali v cestě po železnici. Pohodlně usazeni ve vagonu první třídy chroupali slané sušenky sembei a sladké cukroví. Byli nepředstíraně spokojeni, že jsou zase na domácí půdě v Japonsku. Projížděli rovinatou krajinou, kde se míhala pole, rozčleněná podobně jako v Evropě, tu a tam s větrným mlýnem a vysokými kopci na obzoru. Pojednou vlak prudce zastavil a vyskočili z něj ozbrojení policisté v bílých uniformách, kteří začali honit v polích nějakého utečence. Nakonec ho dostihli, povalili na zem a zmlátili. Spoutaného ho triumfálně vlekli zpět.

„V Jezu je největší japonské vězení, kde zavírají ty nejtěžší zločince, civilní i politické. Odtamtud je posílají na nucené práce na Sachalin. Toho provinilce asi vezou k soudu v Sapporu. Docela rád bych se do té věznice podíval,“ podotkl hrabě k Mitsuko.

Jeho slova se potvrdila, protože po příjezdu do Sappora spatřili na nádraží celý zástup spoutaných trestanců, čekajících na zpáteční vlak do Jeza. Byly mezi nimi i ženy. Hrabě vzal nakonec Mitsuko s sebou i na prohlídku věznice v městě.

Výlet autem do vesnice domorodých Ainu u Sappora zajišťovali tamní protestantští misionáři, němečtí manželé, známí hraběte. Vesnice sestávala z nízkých dřevěných chýší se šindelovou či slaměnou střechou. Chýše byly oploceny dlouhými dřevěnými tyčemi se seříznutou špicí, na nichž byly napíchnuté velké medvědí lebky. Už zdálky tyto lebky svítily jako bílé exotické květy. Manželé hostům vysvětlili, že v kraji je hodně medvědů a obyvatelstvo se živí jejich lovem. Maso jim slouží jako potrava, kožešiny dávají na prodej a domorodé ženy ještě zpracovávají zuby a kosti na ozdobné šperky. Mimoto tkají na trh i látky a koberce, které jsou zdobeny vyšíváním. Muži vyřezávají ze dřeva různé upomínkové předměty. Soužití s medvědy je však nebezpečné. Velcí medvědi často napadnou vesnici a celou ji zdemolují. Proto se traduje i dost legend o útocích medvědů a jejich lebky jsou vystavovány všude na plotech jako trofeje.

Auto s hrabětem a Mitsuko zastavilo u jedné vesnické školy, kde misionářští manželé zároveň bydleli a vyučovali místní děti. Takzvaně je japonizovali výukou standardní japonštiny. Dávali jim základní vzdělání, s postupným zasvěcováním do tajů moderní kultury. Ze dveří vyběhla návštěvníkům vstříc mladá domorodá správcová, vlasy zastřižené do kulatého mikáda. Na horním rtu měla vytetovanou černou linku na znamení, že je vdaná. Za ní běžel malý chlapec, mluvící dobře japonsky. Oba se hbitě chopili zavazadel hostů a nesli je do domu..

Žena štěbetavě líčila Mitsuko, že má ještě dva velké syny, jednoho na střední škole a druhého ve státní službě. Heinrich zatím se zájmem obhlížel zeleninovou zahrádku, kterou obdělávali manželé společně s žáky. Pěstovali tam i mrkev a brambory, díky chladnějšímu severskému podnebí ostrova. Při procházce vesnicí pak spatřili Heinrich s Mitsuko několik chýší, před nimiž byli uvázáni medvědi u boudy jako psi. Vesničané nevypadali moc japonsky, připomínali spíše zakavkazské kmeny. Byli velcí a silní, s mongolskými rysy, s bezvýraznými a dobrosrdečnými tvářemi. Uprostřed návsi se tyčil řezbou ozdobený, kolorovaný dřevěný sloup, připomínající indiánský totem. Ženy přinášely návštěvníkům na podnosech různé předměty – šperky, tkaniny, řezbářské práce, kožešiny. Heinrich udělal velký nákup, něco do sbírek, něco pro přátele a známé v Tokiu. Také Mitsuko si vybrala hřebeny a ozdobné čelenky do vlasů, pro sebe i pro příbuzné.

Misionář ukázal prstem na velký totem a vysvětlil, že pokaždé, když je chycena medvědice a její mládě přežije, ujímá se ho vesnická žena jako kojná a odkojí je svým mlékem. Pak ho chová přivázaného na řetězu jako domácího psa. Když nastane zima a napadne sníh, vesničané upěchují kolem totemu jeviště, kde hrají a zpívají. Přivedou medvěda odchovaného ženou, přivážou ho silným provazem ke sloupu a střílejí po něm podomácku vyrobenými, přiotrávenými šípy. Když ho skolí, opečou si jeho maso na velkém otevřeném ohništi. Musí ho sníst i žena, která medvěda vychovala. Zbytek masa se pak nasolí do soudků do zásoby. Je to velká výroční slavnost, která se zde řadí k základním rituálům.

Heinrich si vybral několik šípů do sbírky, ačkoli Mitsuko se strachovala, zdali nejsou jedovaté. Hrabě se jen shovívavě usmál. Večer před spaním jí udělal přednášku o obětavosti misionářů, které na cestách potkali. „Mají tak tvrdý život a přitom slouží svým bližním, často za cenu úplného sebezapření, jako ten misionář v Koreji či zdejší protestantský pár.“

Mitsuko se mu při té příležitosti zmínila o faře v Cukidži, kde francouzské misionářky vedou katolický sirotčinec pro japonské děti. „Je tam na tři sta malých sirotků, od malých dětí až po školou povinné, a některé řeholnice, vesměs Francouzky, bydlí v Japonsku už třicet let i více. S vykasanými černými sukněmi slouží těm chudým, špinavým japonským sirotkům jako vojáci. Mluví japonsky velmi dobře a obětavě se starají o všechnu tu umouněnou drobotinu. Musí to být hodně pobožné sestry a oddané své práci.“

„V tom kostele budeš pokřtěná,“ upozornil ji hrabě. „Kvůli našemu sňatku musíš podstoupit přestup z buddhistické víry na katolickou, aby nám sňatek uznali i v Evropě. Nakonec však sama poznáš, že není vznešenějšího poslání než sloužit svou vírou bližním a trpícím. Někteří misionáři přišli na Dálný východ jenom proto, že je doma potkalo nějaké neštěstí nebo bolest.“

Tady se Heinrich zajíkl a odmlčel. „Jednou ti povím, proč jsem i já se dal do služeb diplomacie a odjel na Dálný východ. Byl to můj způsob pokání a služba bližnímu. Naši němečtí hostitelé také původně působili v Tokiu a na sever je vyhnala epidemie cholery. S poděkováním za záchranu svých životů se teď věnují výchově dětí Ainu,“ vysvětlil své nastávající choti.

————

V mrazivém počasí na počátku prosince postával Heinrich opět před brankou domu Aoyama a zvonil, ale jako obvykle nikdo nepřicházel otevřít. Netrpělivě už podupával zimou, když se ve dveřích konečně objevila matka Tsune. Hrabě ji požádal o naléhavou rozmluvu s jejím manželem. Byl uveden do obývacího pokoje a Tsune ho poprosila o chvíli strpení. Po chvíli vstoupil dovnitř starožitník a oba mužové se na okamžik změřili pohledem. Kihachi hleděl na hraběte se špatně skrývanou nevraživostí.

Jako první prolomila napětí matka. „Prosím, posaďte se,“ vybídla hraběte a přinesla ke stolku hedvábné polštáře. Položila je na rohože a vzdálila se do kuchyně připravit čaj. Nepohodlně usazený Heinrich se zkříženýma nohama pod sebou vyndal z náprsní kapsy tři obálky. První obsahovala formulář k sňatku s Mitsuko.

„Přišel jsem vás požádat o písemný souhlas ke sňatku s vaší dcerou,“ oslovil obřadně starožitníka. Ten však jen upřel zraky na formulář a nijak zvlášť nereagoval. Heinrich tedy vzal do rukou druhou obálku. „Tohle je naše gratulace k narození O-Fuku. Byli jsme pořád na cestách a neměli jsme příležitost vám poblahopřát,“ podotkl.

Kihachi se však stále nehýbal, takže hrabě otevřel rozpačitě třetí obálku. „A toto je návrh naší předsvatební smlouvy. Jako váš nastávající zeť zde potvrzuji, že na vás převedu movitý dar v hodnotě zhruba vašich deseti domů i s pozemkem, když mi dáte souhlas ke sňatku s vaší dcerou. Dodávám, že Mitsuko hluboce miluji a budu se o ni svědomitě starat po celý svůj život. Ať budeme žít kdekoli, nikdy ji nezradím. Důvěřujte mi proto, jako mi důvěřuje i vaše dcera,“ prohlásil Heinrich rozhodným tónem.

Kihachiho tvář však zůstávala bezvýrazná a mlčenlivá. Nakonec však přece jen vstal, přinesl štětec a kalamář s tuší a smlouvu beze slova podepsal. Podepsal také formulář žádosti k sňatku a opatřil jej červeným osobním razítkem. Heinrich poděkoval, a když viděl, že není žádná naděje na další rozmluvu, zvedl se k odchodu. Odněkud z nitra domu k němu přicupitala Tsune a mlčky mu vtiskla do ruky pytlík bylinek. Pak ho uctivě vyprovodila k domovním dveřím.

Osamělý starožitník chvíli nehybně seděl a utkvěle pohlížel před sebe. Pak natáhl ruku po obálce s gratulací O-Fuku a vyndal z ní jednu bankovku. Zamyšleně se na ni zahleděl s výrazem lehkého pobavení. Zavolal manželku a poslal ji ven koupit saké. Tsune se domnívala, že půjde o malou rodinnou oslavu, tak odběhla s chutí nakupovat. Kihachi byl však rozhodnutý opít se sám.

————

Páter Osouf vzal Mitsuko podívat se na sirotčinec v Cukidži, kde o malé japonské děti pečovaly francouzské sestry. Hovořily s nimi laskavě jednoduchou japonštinou. Mitsuko se ke každému děcku sklonila, pohladila je a dala mu cukrátko. V pracovně pátera, ozdobené obrazy malířky Ragusy, pak předala knězi pro sirotčinec další obálku od hraběte a plátěný pytlík rýže. Svěřila se mu se svými obavami o průběh svatebního obřadu a pokřtění na katolickou víru.

Páter s pochopením naslouchal. „Se svolením pana hraběte jsem si dovolil pozvat sem vynikající odbornici na všechny obřady, baronku Sanomiyu. Hrabě si přál, aby vaše svatba proběhla prostě a důstojně, bez zbytečných orací. Baronka je Angličanka, provdaná za japonského dvorního ceremoniáře a zná důkladně etiketu všech obřadů. Je to právě ona, kdo zavedl ke dvoru císařovny anglické způsoby a evropskou módu. Pokud jde o váš přestup na katolickou víru, to probereme my dva spolu, dáme si několik lekcí katechismu. Zasvětím vás sám, není to nic těžkého. Teď bych ale rád došel pro paní baronku, v knihovně pro vás vybírá z časopisů obrázky svatebních šatů,“ podotkl.

Do dveří vstoupila s páterem vysoká evropská dáma, oděná do japonského kimona, s několika časopisy pod paží. Pozdravila Mitsuko japonsky. Obě ženy usedly ke stolku a začaly listovat v módách. Mitsuko nesměle ukázala prstem na jednu bělostnou róbu se závojem. Baronka souhlasně přikývla a hned navrhla Mitsuko další schůzku u ní doma.

„Bydlíme s manželem ve čtvrti Takanawa, v rodinném paláci. Bude mi potěšením, když mě navštívíte, probereme spolu všechny další podrobnosti obřadu.“

Dívka s dychtivostí a vděkem přikývla.

————

V chladném ovzduší zářivě osvětleného kostela zazněla Gounodova romantická árie Ave Maria, zpívaná italským tenoristou, profesorem Bragerinim z tokijské hudební konzervatoře. Svatební pár – Heinricha v uniformě hulánského poručíka a Mitsuko v běloskvoucí róbě – oddával katolický arcibiskup Osouf. Svatebčané zaplnili všechny kostelní lavice, nebyli tu však ani rodiče Mitsuko, ani jiní její příbuzní. Zúčastnila se pouze řada přátel a známých Heinricha z diplomatických kruhů. Mezi hosty se objevil také japonský ministr školství, kultury a osvěty markýz Sayonji ze starého samurajského rodu v jižním Japonsku. Dále baron a baronka Sanomiya a belgický konzul baron d’Anton s anglickou chotí, rozenou Rider Haggard, jejíž bratr Henry se v roce 1887 proslavil románem She o autoritativní ženě z koloniálního prostředí Jižní Afriky. Dále přišel na svatbu Heinrichův tlumočník von Siebold s věrným Babikem, majitelka Kojokanu a další přátelé. Po skončení obřadu si manželé vyměnili prstýnky a slavnostní hudbu vystřídalo vyzvánění kostelních zvonů. Svatebčané vybíhali ven, aby před kostelem vytvořili špalír. Házeli po novomanželích hrstky rýže pro štěstí a jeden diplomat dokonce odzátkoval šampaňské. Všichni si novomanželský pár rozpustile dobírali. Pak se odebrali ke koloně aut, aby se přemístili do restaurace na svatební hostinu. Páter Osouf začal s Babikem sbírat zbylé pytlíky rýže, aby je nanosili zpět do kláštera. Bylo by škoda je vyhodit.

Večer odpočívali unavení novomanželé v obývacím pokoji na vyslanectví. Heinrich pokuřoval doutník u poháru vína, Mitsuko si hověla v křesle s šálkem čaje. Novomanžel jí oznámil, že jí dává dva dárky k svatbě.

„Jednak štěně bernardýna, aby tě řádně ochraňoval v době mé nepřítomnosti, a také jezdeckého koně, aby ses přiučila způsobům evropských šlechtičen. Teď se učí jezdit i japonská císařovna. Můj věrný kůň Kantaka, pojmenovaný po Buddhově koni, je příliš zvyklý na mě a můj španělský styl jízdy, tak bych ti ho nemohl půjčovat k výcviku. Ale náš generální konzul v Jokohamě, pan Aladar von Flesch, co nám zařizoval cestovní pasy, je Maďar a koňům dobře rozumí. Pomohl mi pro tebe najít vhodného koníka a bude tě také cvičit. Žádnou krytou jízdárnu tu ještě nemáme, ale všichni si najímají na hodiny vojenskou jízdárnu v kasárnách. Ostatně smíš stejně na koně vsednout a cvičit až na podzim, po porodu našeho děťátka,“ podotkl s úsměvem.

Mitsuko poslušně přikývla a unavená mnoha slavnostními dojmy odešla brzy spát.

Když Heinrich osaměl, vyndal ze zásuvky stolu dopis. Zamyšleně jej pročítal a v duchu slyšel otcův hlas: „Chápej, že rodina není volbou tvé nevěsty příliš nadšená, i když je nepochybně velmi půvabná. Považují tvůj exotický a nerovný sňatek za další z tvých výstředností. Aby vás zde vůbec přijali, musíš prosadit v Tokiu katolický křest s povolením od arcibiskupa nebo přímo od papeže. Popravdě mám starost o tvou budoucnost, protože je téměř jisté, že se budeš muset vzdát diplomatické dráhy a ujmout se správy panství. Dal jsem ti připsat Poběžovice – Pivoň, Mutěnín a v Uhrách Zamuto, abys měl nějakou jistotu po návratu domů. Rád bych tě uvítal sám, dokud jsem naživu, ale nezdá se mi, že mám naději spatřit svá vnoučata.“ Heinrich zůstal chvíli sedět zamyšlený, pak zdusil doutník a odebral se na lůžko.

6. kapitola

Rok 1893

V Laosu vznikl francouzský protektorát / Havajská liga požádala o anexi Spojené státy / Nový Zéland jako první stát na světě zavedl volební právo žen / Antonín Dvořák složil 9. symfonii e-moll Z nového světa / budoucí rakouský následník trůnu František Ferdinand d’Este podnikl cestu kolem světa, mezi jiným loveckou výpravu do Indie, a dále do Japonska

Mitsuko kmitala kolem sporáku v nově zařízené kuchyni na vyslanectví. Tu a tam si otřela pot z čela, pod zástěrou se jí rýsovalo kulaté bříško. Kolem ní se motalo štěně bernardýna, v koutě pila kočka mléko z misky. Občas nakoukl do kuchyně Babik, aby zkontroloval přípravu oběda. Pak se vracel ke svému pánovi, který u branky vítal neobvyklé hosty k obědu – mnichy, pozvané z různých japonských buddhistických klášterů. Opodál je z protějšího chodníku nepřívětivě sledovalo pár náhodných chodců.

V jídelně pak zasedli hrabě s hosty k slavnostně prostřenému stolu a Mitsuko s Babikem začali nosit pokrmy a nápoje. Mnichové se navzájem představovali. Heinrich povstal k úvodnímu přípitku se sklenkou vína v ruce: „Pozval jsem vás všechny k jednomu stolu, protože jsem přesvědčen, že pro nastolení míru v Asii je nejdůležitější víra v jednoho Boha. Já sám jsem katolík, ale věřím v jediného Boha a zajímám se také o islám, judaismus a buddhismus. Víte, že teď Číně a Koreji hrozí válka s Japonskem. Společným základem vašeho učení je však Buddha a vaše víra v mírumilovný život lidstva. Buďte tedy jednotní! Nechť je buddhismus vaším jediným náboženstvím! Připíjím na vaše zdraví a zachování míru v Asii!“

Mnichové rozpačitě pozvedali své číše a připíjeli si s hrabětem. Pak se věnovali nezvykle hojnému stolování. Po obědě je čekala výslužka – soudky vína a pytlíky rýže pro jejich kláštery.

Po skončení slavnostní hostiny zašel Heinrich do kuchyně za Mitsuko, která tu usrkávala zelený čaj. „Půjdu se teď převléci, musím zajít do cizineckého klubu. Mohla bys mě občas doprovodit, od svatby tě naši přátelé vůbec neviděli.“

Mitsuko zavrtěla odmítavě hlavou: „Kdepak, zábavy si užiju po porodu ažaž, teď se v klubu před lidmi předvádět nebudu.“

Hrabě si tiše povzdychl. „Půjdu tedy sám. Asi také začnu brát hodiny buddhismu u jednoho váženého profesora, jmenuje se Ineno, doporučili mi ho dnes naši hosté,“ oznámil užaslé manželce a odešel připravit se na vycházku.

————

Oděný do cestovního úboru se hrabě chystal na služební cestu do Číny. Mitsuko s ním před vchodem do domu přerovnávala zavazadla. Když se napřímila, Heinrich ji vzal do náruče a něžně ji pobídl, aby se šetřila a dávala na sebe dobrý pozor. Dívka byla hned naměkko, nejraději by nezůstávala doma, ale jela společně s ním: „Vždycky jsem chtěla poznat Čínu a nerada tady na tebe čekám.“

„No, před porodem mimina není zrovna vhodná chvíle na výlety, zvláště když Číně hrozí válka s Japonskem. Ostatně já bych tě také neopouštěl, kdyby se rakouský následník trůnu nerozhodl cestovat do Asie a ulovit si v Indii slona. Vrátím se ale domů co nejdříve, příště zase pojedeme spolu,“ konejšivě jí domlouval Heinrich.

Babik spěšně odnášel zavazadla do auta. Venku u branky se shromáždila malá skupina osob, vyprovázejících hraběte – úředník z ministerstva a několik klášterních mnichů, různě oděných podle svých sekt. Heinrich se s nimi rozloučil, naposledy objal sklíčenou Mitsuko a spolu s tlumočníkem nasedli do auta.

Hrabě přivřel oči a snažil se neposlouchat žertování tlumočníka s řidičem. Před očima mu vytanula jiná scéna, někdejší loučení s těhotnou Marií. Zapřísahala ho, aby ji s nenarozeným dítětem neopouštěl, hlavně z toho důvodu jí musel slíbit manželství. Jeho úvahy naráz přerušila rána z výfuku, podobně jako někdejší výstřel ukončil jeho milostný vztah. Heinrich znovu otevřel oči a pomyslel si, že bude muset co nejdříve promluvit o své minulosti s manželkou. Roztržitě pohlížel z okénka na živý provoz města Tokia.

————

Mitsuko se usadila v dusném obýváku a šila výbavu pro novorozeně. Za zády ji obveseloval papoušek v kleci, občas pronesl něco japonsky. Bylo úmorné vedro, mladá žena se co chvíli napřímila a zhluboka dýchala. Měla pocit, že jí začínají porodní bolesti. Zavolala Babika, aby pro jistotu zaběhl pro porodní bábu. Když celý vyplašený chtěl vystřelit z domu, ještě ho zarazila, aby se zastavil také u její matky. Babik horlivě přikývl a zmizel.

Později v noci ležela Mitsuko zcela vyčerpaná na lůžku se zavřenýma očima. Porodní bába zvedala do výše krásného zdravého chlapce. Chystala se ho právě vykoupat, když se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře a dovnitř nakoukl Babik. S rozzářenou tváří postrkoval před sebou matku Tsune. Ta nejprve pohlédla na chlapce, pak se sklonila nad lůžkem své dcery. S úsměvem ji pohladila po zpoceném čele: „Blahopřeji ti. Vypadá skoro jako pravý Japonec. Otec bude mít radost!“

Mitsuko se šťastně usmála a pronesla, že chlapec se podle přání hraběte bude jmenovat Hans a japonským jménem Kótaró. Tsune pochvalně přikývla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mitsuko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.