.

Copyright © Lauren Billings, Christina Hobbs, 2014

Translation © Květa Kaláčková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-764-4

ISBN mobi 978-80-7462-776-7

.

Pro K a R,

za to, že s námi jeli do Paříže a dovolili nám

odvézt si jí kousek domů.

První kapitola

Mia

Den, kdy jsme oficiálně ukončily vysokoškolské studium, se ani trochu nepodobal promocím z filmů. Házím čepici do vzduchu a ona praští člověka přede mnou do hlavy. Chlapovi, co má proslov, odletí poznámky. Mává ležérně rukou a pokračuje v nudném, nezáživném povídání o tom, jak se nedostatky a chyby obrátí v lepší zítřky. Celé to zakončí podivnou historkou o svém nedávném rozvodu. Ve filmech nikdy nikdo nevypadá, jako by pod polyesterovým talárem tál jako zmrzlina… dala bych cokoliv za to, kdyby někdo všechny fotky z dnešního dne spálil.

Ale i přes všechny ty nedostatky je to perfektní.

Ještě aby ne, proboha, vždyť to máme za sebou.

Po obědě před restaurací vytahuje Lorelei – Lola, pro nás, pár šťastlivců, kterým se podařilo přiblížit se jejímu srdci – klíčky z kabelky a s vítězným zacinkáním mi s nimi mává před nosem. Její táta ji líbá na čelo a snaží se nevypadat příliš starostlivě. Kolem Harlow se točí celá rodina, objímají ji a překřikují se. Probírají znovu a znovu deset NEJ chvíle, kdy šla uličkou a promovala. Pak si přitahují mě a věnují mi stejnou pozornost, abych si taky užila svých patnáct vteřin slávy. Když mě pustí, oplatím jim jejich laskavost úsměvem. Dívám se, jak pokračují se svými roztomilými rodinnými rituály.

Zavolej hned, jak dorazíte.

Plať kreditkou, Harlow. Používej AmEx. Je to tak v pořádku, zlatíčko, ber to jako dárek k promoci.

Máme tě moc rádi, Lolo. Jeďte opatrně.

Sundáváme si propocené taláry a cpeme se do Lolina starého roztřeseného chevroletu. Mizíme ze San Diega a míříme za vyčerpáním a šílenou změtí rytmů, hluku a šílenství, které nás tenhle víkend čeká. Harlow vytahuje muziku, kterou nám na výlet nachystala – Britney Spears z našeho prvního koncertu, když nám bylo osm. Naprosto nechutná písnička od 50 Centa, kterou si naše třída v prváku z nepochopitelného důvodu zvolila jako téma plesu. Metalový nářez, o kterém Lola prohlašuje, že je to nejvíc sexy song na světě, a asi padesát dalších, ze kterých se skládala naše studentská léta. Harlow otáčí knoflíkem, napůl zpíváme a napůl řveme, zatímco se na nás oknem valí horký vzduch plný písku.

Lola si přehazuje dlouhé tmavé vlasy přes rameno a podává mi plastovou gumičku s prosbou, abych jí je svázala do culíku.

„Kriste, proč je takový vedro?“ řve zpoza volantu.

„Protože se řítíme stovkou pouští autem z osmdesátek, který nemá ani klimu,“ odpovídá Harlow a ovívá se programem z promoce. „Proč jsme vlastně nejely mým autem?“

„Protože smrdí jako krém po opalování… a tak podobně?“ odpovídám a pištím, když se po mně snaží natáhnout.

„Jedeme mým autem,“ připomíná jí Lola, zatímco tlumí Eminema, „protože sis to svoje málem roztřískala o telefonní budku, když jsi uhýbala broukovi na sedadle. Moc ti za volantem nevěřím, kámoško.“

„Byl to pavouk,“ rozčiluje se Harlow. „Obrovskej. S klepetama!“

„Pavouk s klepetama?“

„Mohla jsem být mrtvá, Lolo.“

„Tos teda mohla! Mohlas umřít v hořící hromadě šrotu.“

Dočesala jsem Lole vlasy a opírám se zpátky do sedadla. Mám pocit, že poprvé za několik týdnů můžu konečně pořádně dýchat a užít si smích se svými dvěma nejoblíbenějšími lidmi na světě. Vedro mě připravuje o poslední zbytky energie, ale nevadí mi to. Je příjemné uvolnit se, zavřít oči a zabořit se do měkkého opěradla. Vítr mi cuchá vlasy a hučí tak nahlas, že nemůžu ani přemýšlet. Čekají mě tři požehnané týdny prázdnin, než se odstěhuju na druhý konec země a poprvé v životě nebudu muset dělat vůbec nic.

„To je od vašich hezký, že zůstali na oběd,“ prohlásí Lola opatrně klidným hlasem a setká se s mým pohledem ve zpětném zrcátku.

„Hmmm,“ krčím rameny a skláním se ke kabelce, abych našla žvýkačku, bonbón nebo cokoliv jiného, co by mě zaměstnalo, abych se nemusela snažit najít omluvu pro rodiče, kteří dnes zmizeli, co nejdřív to šlo.

Harlow se na mě otáčí: „Počítalas s tím, že se k nám přidají na oběd?“

„Asi ne,“ říkám jednoduše.

Otáčí se, jak nejvíc ji pás pustí: „No a co ti David řekl, než odešli?“

Dívám se ven z okna na míhající se krajinu. Harlow nikdy netoužila po tom říkat svému otci – ani Lolině – křestním jménem. Ale můj táta pro ni byl David odnepaměti – řečeno s tím největším opovržením v hlase, kterého je schopna. „Řekl, že je na mě hrdý a má mě rád. A je mu líto, že to neříká častěji.“

V tichu, které následovalo, bych skoro mohla nahmatat její překvapení. Harlow nikdy nemlčí, když je překvapená nebo naštvaná.

„A,“ dodávám, i když je mi jasné, že bych měla raději držet jazyk za zuby, „že konečně můžu začít dělat pořádnou kariéru a přispět něčím smysluplným celé společnosti.“

Nedráždi vosí hnízdo, Mio, říkám si.

„To není možný,“ šeptá zaraženě Harlow. „To je, jako by tě potřeboval vždycky praštit tam, kde to bolí nejvíc. Ten chlap je naprostej debil!“

Všechny se smějeme a vypadá to, že jsme se tiše dohodly na změně tématu, protože upřímně, co se dá ještě dodat? Můj táta je debil a zdá se, že nepomáhá ani to, když může rozhodnout o mé budoucnosti.

Jedeme plynule. Z hladké země se před námi zvedá město jako změť světel v pozvolném západu slunce. S každým dalším kilometrem se ochlazuje, a když se Harlow narovná a pustí na poslední kus cesty novou nahrávku, ucítím náhlý příval energie. Vrtím se na zadním sedadle, tančím a zpívám si chytlavou, melodickou popovku.

„Jsou moje kočky nachystaný na divokou jízdu?“ ptá se a v rozbitém zrcátku si líčí rty.

„Ne,“ říkám okamžitě. Lola zajíždí na východní Flamingo Road. Přímo před námi se otevírá centrum všeho dění: chodník jako utkaný ze světel, troubící auta a všude kolem nás šum. „Ale pro tebe? Pro tebe budu i panákovat a tančit s podnapilými muži.“

Objímám Harlow kolem ramen a tisknu ji. Dělá, že se dusí, ale vezme mě za ruku, abych se nemohla odtáhnout. Nikdo neodmítá objetí víc nepřesvědčivě než Harlow.

„Mám vás ráda, úchylačky,“ dodávám. S kýmkoliv dalším by se ta slova ztratila ve větru a víru z ulice, ale Harlow mě políbí na ruku a Lola se na mě usměje. Umějí ignorovat dlouhé tiché pauzy a i v chaosu si vždycky najdou můj hlas.

„Musíš mi něco slíbit, Mio,“ usmívá se Lola. „Posloucháš mě?“

„Asi to nemá nic společného s tím, že mám utéct a stát se striptérkou, že?“

„Bohužel.“

Tenhle výlet jsme plánovaly už měsíce – poslední pařba předtím, než nás dožene dospělý život a zodpovědnost. Jsem připravená na cokoliv, co si vymyslí. Protahuju si krk, nadechuju se, dělám, že si rozcvičuju klouby. „To je špatné. Já to s tyčí umím, divila by ses. Ale tak dobře, do mě.“

„Nechej dneska všechny starosti v San Diegu,“ říká. „Netrap se tátou ani nemysli na to, s jakou káčou si to Luke tenhle víkend rozdává.“

Sotva zmíní mého ex, bolestivě se mi sevře žaludek. Přesto, že jsme se rozešli už skoro před dvěma lety. Byl můj první a já jeho – všechno jsme se naučili společně. Mám pocit, že bych z jeho hromady dobytých slečinek měla aspoň něco mít.

Lola pokračuje. „Nemysli na to, že se musíš sbalit do Bostonu. Nemysli na nic jinýho než na to, že jsme dodělaly výšku – výšku, Mio! Zmákly jsme to. Zbytek hoď do nějaké krabice, co máš v hlavě, a zastrč ji tam někam daleko pod postel.“

„Řečičky o postelích se mi líbí,“ směje se Harlow.

V jakékoliv jiné situaci by mě to rozesmálo. Ale i když to bylo naprosto neúmyslné, zmínkou o Bostonu se Lole podařilo zbořit i to prťavé místečko bez strachu, které jsem si v hlavě našla. Okamžitě se otevřela zóna nesouhlasu s tím, že táta odjel z největší události mého života pryč a že si Luke užívá svou nově nalezenou polohu děvkaře. Cítím nával děsu z budoucnosti už nějakou dobu, ale teď, když jsme skončily školu, už ho nemůžu ignorovat. Pokaždé když se zamyslím nad tím, co přijde příště, převrátí se mi vnitřnosti naruby, vrtí se a chrastí. Stává se mi to posledních pár dní tak často, že bych tomu pocitu měla vymyslet jméno.

Za tři týdny odjíždím studovat magistra na obchodní akademii do Bostonu. To je nejdál od mých dětských snů, jak jen to jde. Budu mít spoustu času na to, abych si našla byt i práci, ze které zaplatím účty. Budu se moct zaběhnout do plného rozvrhu na škole. Konečně začnu dělat to, co můj táta vždycky chtěl – zapojím se do řeky byznysu a začnu s obchodními… záležitostmi. Dokonce mi bude platit byt. „Dva pokoje,“ trval na svém, „abychom mohli s mámou a klukama přijet na návštěvu.“

„Mio?“ skáče mi do myšlenek Lola.

„Jasně,“ kývu a přemýšlím, odkdy jsem to já, kdo má nejvíc trablí. Lolin táta je válečný veterán. Harlowini rodiče jsou z Hollywoodu. Já jsem jenom holka z La Jolly, která kdysi tančila. „Už to kopu pod postel,“ jako by to mělo větší váhu, když se to řekne nahlas. „Dám to do krabice spolu s Harlowinými děsivými erotickými hračkami.“

Harlow mi posílá šklebivou pusu a Lola přikyvuje. To ona z nás tří ví nejvíc o stresu a zodpovědnosti. Jestli to dokáže odhodit ona, dokážu to i já.

― ― ― ―

Zastavujeme před hotelem. Obě se s Lolou vymotáváme z auta s jednoduchými látkovými taškami v rukou. Vypadáme, jako bychom zrovna vyšly z písečné bouře. Cítím se odporně ulepeně a špinavě. Jenom Harlow sem zapadá. Vylézá ze starého chevroletu, jako by vystupovala z nablýskané černé limuzíny. Za sebou táhne lesklý kufr na kolečkách a vypadá dokonale šik.

Když dojdeme nahoru, všechny oněmíme úžasem. Dokonce i Harlow – tohle je zase její tiché překvapení. Na patře je jen pár dalších pokojů a náš střešní apartmán je přímo obrovský.

Harlowin otec, hollywoodský kameraman, to tu pro nás rezervoval jako dárek k promoci. Myslely jsme si, že dostaneme normální hotelový pokoj, nějaký šampón, možná si dokonce vyhodíme z kopýtka a užijeme si na jeho kreditku minibar. Snickersky a maličké vodky pro všechny!

Tohle jsme ale rozhodně nečekaly. V předsíni (ano, máme tu i vlastní předsíň!), vedle dekadentního košíku s ovocem, stojí láhev šampaňského na oslavu a vedle ní leží vzkaz. Píše se v něm, že máme vlastního lokaje a masérku, která může přijít, kdykoliv ji budeme potřebovat. Navíc mu prý bude ctí zaplatit jakékoliv další požadavky na obsluhu. Kdyby nebyl Alexander Vega otec mojí nejlepší kámošky a šťastně ženatý muž, možná bych mu jako projev díků nabídla divokou noc.

Hlavně ať nezapomenu, že tohle Harlow nesmí vědět.

― ― ― ―

Na taneční představení před stovkami lidí jsem jako malá nosívala ty nejtitěrnější šatičky. Nevadilo mi to, na parketu jsem vždycky mohla předstírat, že jsem někdo jiný. I když mi teď nohu hyzdí dlouhá, drsná jizva, rozhodně se v šatech od Harlow cítím mnohem líp než Lola. Ta si ty svoje nechce ani vyzkoušet.

„To máte ode mě k promoci,“ trvá na svém Harlow. „Jak by ses cítila ty, kdybych odmítla ten deník, cos mi dala?“

Lola se směje a hází po Harlow polštář. „Kdybych ti řekla, ať z něj vytrháš stránky a uděláš si z nich šaty, které ti sotva zakryjou prdel, mohla bys ho klidně odmítnout.“

Tahám za lem svých šatů, tiše s Lolou souhlasím a přeju si, aby byly aspoň o píď delší. Nejsem už zvyklá takhle ukazovat stehna.

„Mia si ty svoje bere,“ prohlásí Harlow a já nesouhlasně brblám.

„Mia vyrostla v trikotu; je tak mrňavá, že by se ti vlezla i do kapsy a má postavu gazely,“ vysvětluje Lola. „A navíc! Je mi jasný, že kdybych jen trošku chtěla, můžu si bez obtíží prohlídnout její frndu. Já mám o patnáct centimetrů víc, takže se všichni budou moct pokochat rovnou mojí dělohou.“

„Ty jsi tak tvrdohlavá, Lolo.“

„Ty jsi taková nestyda, Harlow!“

Poslouchám, jak se hádají, a postávám u okna. Dívám se dolů na chodce, kteří z pětačtyřicátého patra vypadají jenom jako barevné tečky. Nevím, proč se Lola snaží vzdorovat. Stejně je jasné, že je to jen otázka času, než se vzdá. Harlow je vážně otravná a vždycky dostane všechno, co si umane. Zní to divně, ale přesně tohle na ní zbožňuju. Vždycky ví, co chce, a jde si za tím. Lola je jí v tomhle ohledu celkem podobná, jen je v jednání s lidmi citlivější.

Lola si cosi huhlá, ale přesně podle mého očekávání nakonec přizná porážku. Je dost chytrá na to, aby věděla, že se ocitla v předem prohraném boji. Obléká se, obouvá si boty a během pár minut jsme všechny připravené vyrazit.

― ― ― ―

Máme za sebou dlouhý den. Ukončily jsme školu a smyly ze sebe prach z cesty a strach ze skutečného života. Harlow miluje objednávání panáků. Lépe řečeno: miluje pohled na ostatní, jak pijí panáky, které jim objednala. Sotva se na hodinách objevila půl devátá, došlo mi, že jsme pod parou tak akorát: některá slovíčka vypouštíme, ale ještě pořád můžeme chodit. Ani si nevzpomínám, kdy jsem Lolu a Harlow viděla naposledy takhle odvařené smíchy. Lola má tvář v dlaních a ramena se jí třesou. Harlow má zakloněnou hlavu a její chichotání je ještě hlasitější než hudba dunící v baru.

A přesně v tom momentě, kdy má hlavu vzadu, se setkám pohledem s mužem, který stojí na druhé straně přecpané místnosti. V tmavém baru se mi nedaří přesně rozpoznat jeho rysy, ale určitě je o pár let starší než my. Vysoký, světle hnědé vlasy a tmavé obočí nad jasnýma, laškovnýma očima. Dívá se na nás s úsměvem, jako by se ani nepotřeboval naší legrace účastnit; jen oceňuje, že se bavíme. Vedle něj stojí další dva muži, povídají si a ukazují na cosi v rohu místnosti. Setkám se s jeho pohledem, neuhne. Místo toho se jeho tvář ještě víc rozzáří.

Nemůžu z něho spustit oči, jsem zmatená. Většinou jsem jednička v přerušení očního kontaktu, když dojde na cizí lidi. Srdce mi divoce poskakuje v hrudi, připomíná mi, že bych se měla cítit divně. Možná se mi dokonce snaží naznačit, abych se raději soustředila na svůj gin. Dívat se někomu do očí není mou silnou stránkou. Ani konverzace mi moc nejde. Vlastně bych řekla, že jediné svaly, které jsem nikdy naplno neovládla, jsou právě ty, co se týkají mluvení.

Ale z nějakého důvodu – sveďme to na alkohol – se pořád dívám na toho sexy muže a moje rty neslyšně šeptají „ahoj“.

Neslyšně mě zdraví zpátky. Kousne se do spodního rtu a páni, tohle by měl dělat neustále a ukazovat to každému, koho potká. Ve tváři se mu objevil ďolíček a já ujišťuju sama sebe, že je to jenom hra světla a stínů, protože nic tak jednoduchého nemůže být tak božské.

Jsem zvláštně rozechvělá a přemýšlím, jestli to náhodou není právě ten pocit, jako když se říká, že člověk uvnitř taje. Rozhodně se teď necítím dvakrát jistá. V břiše se mi rozlívá překrásné horko… Proboha, jestli zvládl tohle jen jeho úsměv, co asi dokáže jeho –

Než stihnu tu myšlenku dokončit, Harlow mě popadne za ruku a vytrhne mě z pozorného studia jeho tváře. Táhne mě do rozjásaného davu těl na parketu, proplétáme se mezi nimi ve žhavém rytmu hudby linoucí se z reproduktorů. Chlap jako on je daleko, daleko za hranicemi mého obvyklého teritoria. Raději zaháním nutkání vydat se za ním do té pomyslné krabice, kterou uklízím pod pomyslnou postel ke všem ostatním krabicím.

― ― ― ―

Vypadá to, že do Vegas zapadáme. Po tanci a alkoholu jsme kolem půlnoci doma, všechny tři vyčerpané z obřadu na slunci, parné cesty a drinků, které jsme do sebe nalily bez pořádného jídla.

I přes to, že je v našem apartmánu mnohem víc místa, než ve skutečnosti potřebujeme, a máme i dvě ložnice, všechny se nacpeme do jedné postele. Lola a Harlow odpadly během pár minut a teď začíná Harlowino slavné mumlání ze spánku. Lola zase vždycky spí až děsivě tiše, úplně bez hnutí. Vypadá to, jako by se v peřinách vypařila, vzpomínám si, že když jsme byly mladší, bála jsem se, že zmizí v matraci a už ji nikdy neuvidím. Ještě teď někdy musím kontrolovat, jestli tam vůbec je.

V apartmánu na druhé straně chodby se rozjíždí party.

Těžké dunění hudby houpá s lustrem nad mou hlavou. Prázdnou chodbou mezi apartmány se rozléhají mužské hlasy; řvou a smějí se, výskají a vydávají všechny ty chlapské pazvuky. Někde v dálce udeřil do stěny míč. Rozeznám sice jen několik hlasů, ale hluk dělají takový, že si představuju apartmán plný ožralých kluků, kteří se snaží rozjet víkend ve Vegas.

Odbíjí dvě hodiny a nic se nezměnilo: stále zírám do stropu, usínám a přitom se podivně probouzím. Když odbije třetí, jsem už natolik podrážděná, že nemám žádný problém stát se megerou z Vegas, jenom abych si ukradla pár hodin nerušeného spánku před tím, než brzy ráno vyrazíme na wellness.

Vylezu z postele, potichoučku, abych nevzbudila kamarádky, ale pak se rozesměju nad absurdností toho, jak jsem opatrná. Jestli prospaly ty výbuchy venku, tak moje ťapkání vůbec nehraje roli. Přeběhnu po koberci, popadnu klíč od pokoje a vyklouznu na chodbu.

Zabuším pěstí na protější dveře a čekám. Jsem děsně otrávená. Rámus je pořád stejný a nejsem si jistá, jestli vůbec umím zabouchat dost hlasitě, aby mě slyšeli. Zvednu do vzduchu obě pěsti a zkusím to znovu. Nechci být taková – ženská, co si ve Vegas stěžuje na lidi, co se baví – ale jestli neotevřou, zavolám sekuriťáka.

Tentokrát se ale hudba ztiší a po několika vteřinách se přede mnou otevřou dveře.

Nevím, jestli jsem čekala starého dědu, opáleného podnikatele, nebo skupinku bankéřů středního věku, kteří přijeli oslavit pracovní úspěch. Možná jsem si myslela, že je to večírek nadržených kluků, co si dávají bodyshoty z těl servírek. Ale rozhodně jsem nečekala jeho, chlápka z baru.

Nečekala jsem, že bude bez trička, jen v černých boxerkách. Má je tak nízko, že vidím jeho opálené břicho a jemný proužek chlupů, který vykukuje zpoza lemu.

Nečekala jsem ani, že se usměje, když mě uvidí. A rozhodně jsem nečekala ten přízvuk, se kterým říká: „Tebe znám.“

„Neznáš,“ říkám naprosto klidně, i když trochu bez dechu. Už dávno nekoktám před rodinou nebo přáteli a jen občas se mi to děje s cizími lidmi, se kterými je mi fajn. Ale zrovna teď mi hoří tváře, po celých nohách a rukách mám husí kůži a vůbec netuším, co ze sebe mám vypravit.

Jestli je to vůbec možné, jeho úsměv se ještě rozšíří, červená se a na tváři se mu objevuje ten ďolíček. Otevře dveře a překročí práh, aby stál blíž u mě. Je ještě krásnější než v baru a jeho přítomnost okamžitě naplní celou chodbu. Jde z něj tak intenzivní energie, že musím kousek poodstoupit, jako by do mě strčil. Stojí ležérně, dívá se mi do očí, usmívá se a naklání se ke mně blíž. Bezelstně si mě prohlíží.

Znám tyhle věci z jeviště. Chlap, co vypadá jako každý jiný člověk, ale má navíc zvláštní, nepolapitelné kouzlo, které přinutí všechny oči v sále, aby se na něj koukaly od prvního momentu, co se objeví na place. A to bez ohledu na to, jak malou má roli. Je to víc než charisma – je to jako magnet, který se nedá nacvičit ani naučit. Stojím jen pár centimetrů od něj… nemám šanci.

„Znám tě,“ říká a lehce naklání hlavu. „Už jsme se potkali. Jen jsme se ještě nepředstavili.“ Snažím se přijít na to, odkud je jeho přízvuk, a najednou mi to docvakne: Francouz. Ten pitomeček je Francouz. Nemá zas tak silný přízvuk. Jen takový lehký, mazlivý. Místo toho, aby slova propojoval, rozděluje je a pomalu mi servíruje jedno po druhém.

Přimhouřím oči a přinutím se mu podívat do tváře. Není to jednoduché. Má hladkou opálenou hruď a ty nejkrásnější mužné bradavky, co jsem kdy viděla. Drobné a ploché. Je vysoký a dobře stavěný. Cítím horko, které z něj vychází. Navíc na sobě má jen boxerky a je mu to úplně jedno.

„Jste hrozně hluční,“ dostanu ze sebe a vzpomínám si na hodiny bdění, které mě sem dotáhly. „Myslím, že ses mi líbil mnohem víc v tom baru než tady.“

„Ale tváří v tvář je to vždycky lepší, ne?“ Na rukou mi opět vyskočí husí kůže. Když neodpovídám, otočí se a ohlédne se přes rameno. Potom se vrátí pohledem ke mně: „Omlouvám se, že tak řveme. Může za to Finn. Je to Kanaďan, takže určitě chápeš, že je jak divoch. A Oliver je Australan – taky děsně málo civilizovaný.“

„Kanaďan, Australan a Francouz devastující hotelový pokoj?“ ptám se a snažím se nekřenit. Ráda bych si vzpomněla, co se má dělat, když se člověk octne v tekutém písku. Protože přesně tak se zrovna cítím. Mám se bránit, nebo nehýbat? Potápím se, jako by mě pojídalo něco mnohem silnějšího, než jsem já.

„Zní to jako začátek vtipu, já vím,“ souhlasí a přikyvuje. Jeho zelené oči poskočí a má pravdu: tváří v tvář je to nekonečněkrát lepší než přes chodbu nebo tmavý přeplněný bar. „Přidej se k nám.“

Nikdy mi nic neznělo tak nebezpečně a lákavě zároveň. Upře oči na moje rty, chvíli váhá a pak si mě celou prohlíží. Jako by zapomněl, co mi zrovna nabídl, postoupí ještě blíž a dveře se za ním s klapnutím zavřou. Jsme tu jen my dva a jeho nahá hruď… páni, silné nohy a příležitost k úchvatnému, spontánnímu sexu na chodbě.

Počkat. Cože?

Právě jsem si uvědomila, že na sobě mám mini kraťasy na spaní a tílko s roztomilými prasátky. Najednou si všímám jasného světla v chodbě a instinktivně si stahuju kraťasy níž, aby zakryly tu jizvu. Normálně jsem se svým tělem celkem smířená – jsem ženská, takže jsou samozřejmě věci, co bych změnila – ale ta jizva je o něčem jiném. Není zas tak podstatné, jak vypadá – i když upřímně, Harlow mě pořád objímá tím svým soucitným způsobem, kdykoliv ji vidí – ale jde o to, co představuje: ztrátu stipendia na Joffreyho baletní akademii v Chicagu. Smrt mého celoživotního snu.

Pod jeho pohledem se ale nahá cítim příjemně. Pod bavlněným tílkem se mi zvedají bradavky.

Všiml si toho a přichází blíž. V jeho blízkosti mě zaplavuje horko a vůně kolínské a jsem si jistá, že se mi rozhodně nedívá na nohu. Zdá se, že ji ani nevidí, a pokud ano, líbí se mu, jak ignoruju cokoliv, co by mohla představovat. Přitom přímo křičí trauma, bolest. Ale jeho oči říkají pouze ano, prosím a je v nich i známka uličnictví. Přál by si vidět víc.

Stydlivá holka uvnitř mě kříží ruce na prsou a snaží se mě zatáhnout zpátky do pokoje, do bezpečí. Ale jeho oči mě drží přikovanou na místě.

„Nevěřil jsem, že tě ještě někdy uvidím.“ Jeho hlas potemněl, naznačuje všechny věci, co bych z jeho úst chtěla slyšet. Srdce mi divoce bije v hrudi. Jako buben. Zajímá mě, jestli to vnímá. „Hledal jsem tě.“

Hledal mě.

Jsem překvapená, což je jistě poznat, když říkám: „Odešly jsme hned potom, co jsem tě zaznamenala.“

Mezi jeho rty vykoukne špička jazyka a upírá pohled na moji pusu. „Proč nejdeš… dovnitř?“ V těch třech slovech visí tolik nevyřčených slibů. Cizinec, který mi nabízí nejsladší dobrotu na zemi.

„Jdu spát,“ podaří se mi ze sebe vypravit a mávnutím ruky ho zastavím, aby nemohl přijít blíž. „A vy teď budete potichu, nebo na vás pošlu Harlow. A jestli ani to nepomůže, vzbudím Lolu a budete rádi, že vás nechá usnout na zemi schoulené v klubíčku a s rozbitými ústy.“

Směje se. „Líbíš se mi.“

„Dobrou.“ Otočím se a na roztřesených nohou se vydám k našim dveřím.

„Ansel.“

Ignoruju ho a odemykám dveře.

„Počkej! Jen mi řekni, jak se jmenuješ.“

Ohlížím se přes rameno. Pořád se usmívá. Po pravdě, do třetí třídy se mnou chodil kluk, který měl taky ďolíček, ale takhle jsem se s ním nikdy necítila. Tenhle chlap by měl nosit cedulku s varováním. „Buďte potichu a možná ti to ráno řeknu.“

Bosýma nohama přichází po koberci blíž ke mně, dívá se přímo na mě: „To znamená, že máme rande?“

„Ne.“

„Vážně mi neřekneš, jak se jmenuješ? Prosím?“

„Zítra.“

„Zatím ti budu říkat Cerise.“

Volám: „To zní fajn,“ a vcházím do pokoje. Je mi jasné, že to spíš bude upjatec, otrava nebo prasátkové pyžamko.

Ale z toho, jak jemně těch pár slabik vyslovil, mám pocit, že by to mohlo být i o něčem jiném.

Lezu do postele a dívám se do telefonu, co to znamená. Cerise je třešeň. Jasně. Nejsem si jistá, jak se k tomu postavit, protože mi něco napovídá, že to nevymyslel podle barvy mého laku na nehty.

Obě holky stále spí. Nemůžu usnout. I když už je na druhém konci chodby ticho a všechno klidně oddechuje, jsem celá zpocená a přeju si, abych měla dost odvahy na to, zůstat s ním za dveřmi o něco déle.

Druhá kapitola

Harlow si objedná hranolky, nalije si panáka do piva a kopne ho do sebe.

Utře si pusu předloktím a podívá se na mě. Asi na ni blbě zírám, protože se ptá: „Co je? Jsem pro tebe málo elegantní?“

Pokrčím rameny a brčkem si pohrávám s ledem ve své skleničce. Po ranní masáži, obličejové masce a odpoledni u bazénu s jedním koktejlem za druhým jsme všechny pěkně namazané. Navíc Harlow vypadá elegantně, i když do sebe hází pivo s panákem. Mohla by klidně někde v McDonaldu skočit do hracího koutku s balónky a stejně by vypadala skvěle.

„Upřímně, je mi fuk, jestli jsi elegantní. Na to, abychom byly rozumné, máme celý život. Ale víkend ve Vegas je jen jeden,“ říkám jí.

Poslouchá mě a vypadá, že o tom argumentu uvažuje. Potom rozhodně přikývne a obrátí se na barmana: „Dám si další dva panáky a tu zrůdnost, co pije kamarádka.“ Ukazuje na Lolu, která usrkává šlehačku z povrchu děsivě neonového koktejlu.

Barman se tváří nechápavě, ale potom mu to dojde: „Takže dvě whisky a jednu děvku na trampolíně.“

Harlow se na mě otočí s tím nejšokovanějším výrazem, který svede. Sotva si jí všímám, protože se ke mně u přeplněného baru někdo přitiskne. Silné ruce mi sevřou boky a o vteřinku později uslyším přímo do ucha sexy hlas: „Tak tady jsi.“

Zarazím se, obrátím se a s výdechem kousek poskočím.

Je to Ansel.

Od jeho dechu mám vlhký a teplý lalůček. Když se na něj znechuceně podívám, tváří se stejně bezelstně jako včera. Je to ten typ chlapa, co by mi klidně tančil připitomělý robot-dance, jenom aby mě rozesmál. Olízl by mi nos, dělal ze sebe blázna, jenom abych se usmála. Kdybych se s ním chtěla prát, nechal by mě vyhrát. A ještě by si to do poslední chviličky užil.

„Bylo to moc blízko?“ ptá se. „Snažil jsem se být svůdný a něžný zároveň.“

„Šlo by to vůbec, abys stál ještě blíž?“ Snažím se neusmívat, když si utírám ucho. „Měla jsem pocit, že jsi v mojí hlavě.“

„Jako ninja by rozhodně neuspěl,“ prohlásí jeden z kluků, co stojí za ním.

„Oliver, Finn,“ ukazuje Ansel nejdříve na vysokého kluka s rozcuchanými hnědými vlasy, strništěm a jasnýma modrýma očima. Na nose má brýle s tlustými obroučkami. Potom ukáže na toho, co promluvil. Ten má krátké hnědé kudrnaté vlasy, tmavé oči a takový ten věčně „mačo“ výraz. Ansel se zase otáčí na mě: „A pánové, tohle je Cerise. Ještě pořád čekám na její pravé jméno.“ Nakloní se blíž ke mně a šeptá: „Však ona se mi jednou poddá.“

„Mia,“ říkám a ignoruju ten dvojsmysl. Prohlíží si můj obličej a zastaví se u rtů. Je to přesně ten pohled, po kterém by měl následovat polibek. Stojí ale moc daleko. Nakloní se ještě blíž, je to jako pozorovat letadlo, které se hodiny a hodiny vznáší těsně nad zemí – přitom se nikdy nepřiblíží.

„Jsem ráda, že si můžu k tomu řevu včera v noci přiřadit i obličeje,“ říkám, abych rozbila to erotické dusno, které visí ve vzduchu. Dívám se za Ansela na Finna a Olivera a ukazuju na své kamarádky s vykulenýma očima. „Tohle je Lorelei a Harlow.“

Potřesou si rukama, ale holky jsou podivně tiché. Většinou to nejsem zrovna já, kdo se v takové situaci seznamuje s muži. To já většinou táhnu Harlow pryč, aby si to s někým nerozdala do deseti minut po tom, co se potkali. Lola je zase připravená nakopat prdel každému, kdo se s námi opováží promluvit. Třeba jsou teď jenom opilé a neví, co říct.

„Vy jste nás hledali?“ ptám se.

Ansel krčí rameny: „Možná jsme se na pár míst podívali. Kdyby náhodou…“

Oliver – ten s brýlemi – se za ním začíná pochechtávat a zvedá do vzduchu sedm prstů. „Pár?“ směje se.

„Maximálně tři,“ mrká na mě Ansel.

Všimnu si, že se za jeho zády kdosi pohnul, a než stačím cokoliv říct, Finn se mu pokusí stáhnout kalhoty ke kolenům. Ansel ani nemrkne. „Co piješ?“ ptá se mě. Kalhoty si vytáhne kousek výš. Nevypadá ani překvapeně, ani otráveně.

Jako bych zrovna neviděla skoro celé šedé boxerky.

Jako bych nezírala přímo na to místo, kde jsou nejplnější.

Takhle se kluci baví?

„Ráda tě zase vidím ve spoďárech,“ snažím se nesmát.

„Skoro ve spoďárech,“ upřesňuje. „Tentokrát naštěstí nekoukalo tak moc.“

Sklopím oči a přeju si, abych si mohla ještě jednou prohlédnout jeho opálená stehna. „O tom by se dalo diskutovat.“

„Naposledy když to Finn zkusil, jsem měl kalhoty až u kotníků. Tenhle týden jsem ho porazil, a tak se mě snaží dohnat.“ Zastaví se a pozvedne obočí, jako by si až teď uvědomil, co jsem vlastně řekla. Nakloní se blíž a vlídným, tichým hlasem se zeptá: „Snažíš se mě svést?“

„Ne,“ pod tlakem jeho upřené pozornosti začínám být nesvá. „Možná?“

„Možná bys teda měla shodit šaty, když já nemám kalhoty,“ šeptá a nikdy mi nic neznělo víc hříšně. „Abychom si byli rovni.“

„Na tuhle nemáš,“ říká Finn za jeho zády. Ansel se natáhne dozadu, chytne Finna za tvář a odstrčí ho. Beze slov kývne směrem k mé skleničce s pitím, aby zdůraznil svou předešlou otázku.

Zírám na něj, cítím, jak mnou projíždí povědomé horko. Tak tohle je ta chemie. Párkrát jsem něco podobného zažila na jevišti, ale tohle je ještě trochu jiné. Mezi tanečníky je to většinou otázka představení. Jakmile slezou z pódia, jiskření mizí, nebo ho donutíme zmizet. Tady s Anselem bychom získali velký obdiv za tu sílu, která mezi námi pulsuje.

Bere mi skleničku: „Hned jsem zpátky.“ Lola kousek poodejde a setkají se pohledy. Pozoruje ho jako jestřáb, ruce překřížené na prsou a tvrdý pohled matky v očích. „Jdu jen pro něco k pití,“ říká jí mile. „Přinesu něco drahého, skoro bez alkoholu, možná s nějakým podivným ovocem. Nebudu nic zkoušet, slibuju. Chceš jít se mnou?“

„Ne, ale mám tě v merku,“ odpovídá Lola suše.

Ansel se na ni usměje tím nejúchvatnějším úsměvem na světě a pak se otočí zase na mě. „Toužíš po něčem konkrétním?“

„Ani ne. Překvap mě.“

Poodejde o pár metrů, aby na sebe upoutal barmanovu pozornost. Holky na mě vrhnou pohled, který říká vše: O co tu sakra jde? Pokrčím rameny – co bych asi tak mohla říct? Celý příběh mají přímo před nosem. Sexy chlápek a jeho sexy kámoši si nás našli v klubu a výše zmíněný sexy chlápek mi zrovna šel koupit drink. Prosté.

Lola, Harlow a Anselovi přátelé si zdvořile povídají. Sotva je slyším díky ohlušující hudbě a zdivočelému srdci, které mi buší v hrudi. Snažím se nezírat na bar a na Ansela, který se prodírá mezi lidmi. V periferním vidění vnímám jeho hlavu nad ostatními, jeho dlouhé, rovné tělo, které se naklání přes bar a hlas, který volá na barmana.

Po pár minutách je zpátky i se skleničkou plnou ledu, limetek a průhledné tekutiny. Podává mi ji se slastným úsměvem: „Gin s tonikem, že?“

„Čekala jsem, že mi doneseš něco divočejšího. Něco v ananasu nebo se třpytkami.“

„Přivoněl jsem si k tvé skleničce,“ krčí rameny. „Chtěl jsem, abys pila to stejné. Navíc“ – mávne rukou směrem k mému tělu – „jsi celá taková holčičí s těmi kratičkými šaty a“ – kreslí ve vzduchu prstem kruh okolo mé hlavy – „těmi zářivými, tmavými vlasy s ofinkou. A ty rudé rty. Podívám se a hned mě napadne gin.“ Zastaví se a škrábe se na bradě: „Vlastně se na tebe podívám a říkám si –“

Rozesměju se a zvedám ruku do vzduchu, abych ho zarazila dřív, než řekne něco dalšího. „Vůbec nevím, co si s tebou mám počít.“

„Pár nápadů bych měl.“

„To je mi jasný.“

„Chtěla bys je slyšet?“ kření se na mě.

Zhluboka se nadechnu a jsem si jistá, že mám dost. „A co kdybys mi pověděl něco o vás. Žijete ve Státech?“

„Ne. Potkali jsme se před pár lety, když jsme tu byli na dobrovolnickém programu. Jezdili jsme na kolech z jednoho města do druhého a stavěli nízkonákladové domy. Pustili jsme se do toho po škole a pracovali jsme od Floridy až po Arizonu.“

Prohlížím si ho o něco pozorněji. Moc jsem nepřemýšlela nad tím, kdo je nebo čím se živí, ale tohle je mnohem zajímavější než varianta partičky pitomečků, kteří utrácejí ve Vegas. A ježdění na kole rozhodně vysvětluje ta svalnatá stehna. „To jsem nečekala.“

„Byli jsme čtyři dost blízcí kamarádi. Finn, Oliver, já a Perry. Letos jsme se vydali na vzpomínkovou jízdu, ale jen z Austinu sem. Začínáme stárnout.“

Rozhlížím se po čtvrtém z nich. Když ho nevidím, dívám se na Ansela s pozdviženým obočím: „A kde je Perry?“

Ansel pokrčí rameny. „Letos jen my tři.“

„Zní to fantasticky.“

Usrkne koktejl a kýve hlavou. „Bylo to skvělý. Je mi líto, že už v úterý letím domů.“

„Kde přesně je doma? Ve Francii?“

Usmívá se: „Jo.“

„Domů do Francie – to je teda otrava.“

„Měla bys odjet se mnou do Paříže.“

„Ha. Jasně.“

Chvíli si mě prohlíží. „Myslím to vážně.“

„Tím jsem si úplně jistá.“

Znovu upíjí ze skleničky a zvedá obočí: „Jsi ta nejkrásnější žena, co jsem kdy viděl. To budeš asi i ta nejchytřejší.“ Naklání se blíž a šeptá: „Umíš žonglovat?“

Směju se. „Ne.“

„To je škoda.“ Usmívá se a pořád se mi dívá na rty. „No, musím ve Francii zůstat aspoň šest měsíců. Bude potřeba, abys tam nějakou dobu bydlela se mnou, než si budeme moct pořídit dům na venkově. A pak tě budu učit.“

„Vždyť ani nevím, jak se jmenuješ příjmením,“ chechtám se naplno. „Nemůžeme spolu mluvit o hodinách žonglování a bydlení, to je trochu brzo.“

„Moje příjmení je Guillaume. Táta je Francouz, máma Američanka.“

„G – co?“ opakuju a snažím se znít francouzsky. „Vždyť bych ani nevěděla, jak se to píše.“ Chvíli si zkouším s tím slovíčkem pohrát v puse. „Ani nevím, jak jdou ty písmenka po sobě!“

„Budeš se to muset naučit psát,“ říká s jiskrou v oku. „Nové jméno potřebuješ na doklady, konec konců.“

Tohle nevydržím. Uhnu pohledem a koukám se jinam. Nemůžu pozorovat jeho úsměv a svůdný výraz. Potřebuju dýchat. Ale když se podívám napravo, setkám se s pohledem svých vykulených kamarádek stojících opodál.

Odkašlu si, snažím se nemyslet na to, jak moc se s ním bavím a jak se mi to zdá jednoduché. „Copak?“ ptám se Loly a koukám na ni pohledem opovaž se vyšilovat.

Obrací se na Ansela: „Tys ji rozmluvil!“

Je šokovaná. Nechci, aby mě to popadlo taky. Když si naplno uvědomím, jak dobře mi s ním je, určitě se to zlomí a zpanikařím.

„Tuhle?“ ukazuje na mě palcem. „Ta nikdy nezavře pusu, ne?“

Harlow a Lola se popadají za břicha, ale v jejich smíchu je patrný postoj: Jasně, a ty jsi magor. Lola si mě odtáhne kousek stranou a položí mi ruku na rameno. „Ty.“

„Já co?“

„Máš pěknou platonickou chvilku,“ syčí na mě. „Děsí mě to. Máš na sobě ještě kalhotky?“ skloní se, jako by to chtěla zkontrolovat.

„Seznámili jsme se včera,“ šeptám, táhnu ji nahoru a snažím se, aby ztišila hlas, protože i když jsme kousek poodešly, zas tak daleko nejsme. Všichni tři chlapi nás poslouchají.

„A proč jsi nám o něm neřekla?“

„Bože, mami! Ráno jsme toho dělaly tolik, že jsem zapomněla, no a? Včera měli večírek v apartmánu naproti. Taky bys je slyšela, kdybys nevypila takový množství vodky, co by zabilo i koně. Šla jsem jim říct, aby tak neřvali.“

„To nebylo poprvé, co jsme se viděli,“ skočí mi do řeči Ansel. „Potkali jsme se už předtím.“

„Nepotkali,“ trvám na svém a snažím se mu svým výrazem naznačit, aby zavřel pusu. On sice Lolinu ochranitelskou stránku nezná, ale já jo.

„Včera ho taky poprvé viděla ve spoďárech,“ dodává Finn nápomocně. „Pozval ji dovnitř.“

Lolino obočí skoro mizí pod ofinkou. „Ježiši. To jsem tak opilá? Co do toho lijou?“ ptá se a zírá do zářivé tekutiny.

„Přestaň,“ vyhrknu a začínám být pěkně naštvaná. „Nešla jsem k nim. Nenechala jsem se od krásného cizince napálit, i když jsem fakt chtěla, protože – překvápko! – koukni na něj!“ Lola začíná pomalu šílet a já si ji vychutnávám. „Měla bys ho vidět bez trička.“

Ansel se pohupuje na patách a usrkává ze skleničky. „Pokračujte prosím, dámy, jako bych tu nebyl. Tohle se mi moc líbí.“

Konečně – milostivě – se Lola rozhodne posunout dál. Všichni se postavíme do kroužku a tiše upíjíme své drinky.

Ansel tu divnou situaci ignoruje. Nebo si s ní možná pohrává, když prohlásí: „Tak co tady vlastně slavíte?“

Slova se mu z úst linou jako jedna pusinka za druhou. Nikdy jsem ještě neměla tak nutkavou potřebu pohladit něčí rty. Zatímco Harlow vysvětluje, proč jsme ve Vegas, pijeme jednoho panáka za druhým a na sobě máme šatičky jako pro coury, prohlížím si jeho bradu a tváře. Zblízka si všimnu, jak má dokonalou pleť. Nejen čistou, ale naprosto hladkou a vyrovnanou. Tváře má lehce zrůžovělé, klukovsky se červená. Řekla bych, že vypadá o něco mladší, než je. Na jevišti by neměl konkurenci. Bez make-upu, bez rtěnek. Nos má ostrý, oči perfektně umístěné a neuvěřitelně zelené. Dokážu si představit, že by ta barva byla vidět i z poslední řady v hledišti. Těžko uvěřit, že někdo může být tak dokonalý.

„A co děláš, když zrovna nejezdíš na kole nebo nežongluješ?“ ptám se a všichni najednou se na mě otočí. Cítím, jak mi v hrudníku pulsuje krev, ale donutím se soustředit jen na Ansela a čekám na odpověď.

Opírá se loktem o bar a soustředí svou pozornost jen na mě. „Jsem advokát.“

Moje fantazie okamžitě zabere. Táta by byl štěstím bez sebe, kdyby věděl, že jsem se seznámila s právníkem. „Aha.“

Chechtá se: „Omlouvám se, jestli jsem tě zklamal.“

„Nikdy jsem neviděla advokáta, který by nebyl starý a oplzlý,“ přiznávám a ignoruju pohledy, které na mě ze stran vrhají Harlow s Lolou. Je mi jasné, že počítají každé moje slovo, protože lámu svůj osobní rekord.

„Pomohlo by, kdybych řekl, že dělám pro neziskovku?“

„Ani ne.“

„Fajn. Aspoň nemusím lhát: pracuju pro největší, nejkrutější korporaci v Paříži. Mám děsivou pracovní dobu. Proto bys se mnou měla jet do Paříže. Rád bych měl důvod vracet se domů.“

Snažím se netvářit dojatě, ale dívá se na mě. Skoro cítím jeho úsměv. Začíná jako malinké cuknutí koutku a čím déle předstírám, že se mě to netýká, tím je jasnější. „Tolik o mně, jsi na řadě. Odkud jsi, Cerise?“

„Řekla jsem ti přece, jak se jmenuju; nemusíš mi takhle říkat.“

„A co když chci?“

Je vážně nemožné soustředit se, když se na mě takhle kření. „Nevím, jestli bych ti měla povídat o tom, odkud jsem. Sotva se známe, mohl bys být psychouš…“

„Můžu ti dát svůj pas. Pomůže to?“

„Možná.“

„Můžeš zavolat mojí mámě,“ vytahuje ze zadní kapsy telefon. „Je Američanka, výborně byste si rozuměly. Pořád mi opakuje, jak jsem sladký. To fakt slýchám furt.“

„To je mi jasné,“ říkám a upřímně mu věřím, že by mě nechal, abych jí zavolala. „Jsem z Kalifornie.“

„Kalifornie? Nejsem sice Amík, ale to je trochu velký stát, ne?“

Přimhouřím oči a prohlížím si ho, než konečně dodám: „Ze San Diega.“

Zaculí se, jako by něco vyhrál, jako bych mu zrovna zabalila ten kousíček informace do zářivého, lesklého kousku papíru a vhodila mu ho do klína. „Fááájn. A co tam v San Diegu děláš? Kámošky říkaly, že slavíte promoci. Co bude teď?“

„No… obchodka. Bostonská univerzita,“ říkám a přemýšlím, jestli tahle odpověď někdy přestane znít tak koženě a skřípavě i mým vlastním uším. Jako bych ji četla ze scénáře.

Očividně zní stejně hloupě i jemu, protože mu mizí úsměv z tváře: „To bych teda neřekl.“

Hledím k baru a bez mrknutí do sebe kopnu zbytek drinku. Alkohol mě pálí v krku, ale líbí se mi, jak mi teplo zalévá končetiny. To, co se chystám říct, mi bublá v krku jako horká láva. „Tancovala jsem. Balet.“ To je poprvé, co tohle někomu říkám.

Zvedne obočí, prohlíží si mě. „Jo, tak tomu se věří snáz.“

Harlow na mě chvíli kouká a pak se podívá na Ansela. „Vy jste tak odporně přeslazení.“

„Nechutný,“ souhlasí Finn.

Jejich pohledy se střetnou. Vymění si jakýsi tichý souhlas, jsou ve stejném týmu – oni proti nám – a oba se budou snažit ponížit svého přítele co nejvíc. A v ten moment je mi jasné, že to nebude trvat ani hodinu a půl, než Harlow nasedne na Finna jako na koně a rozdají si to spolu někde na podlaze. Lola zachytí můj pohled a obě víme.

Přesně podle mého odhadu zvedne Harlow skleničku a nakloní ji směrem k Finnovi. Většina drinku vystříkne ven a polije ji. Elegantně se skloní, olízne si zápěstí a jen tak do vzduchu prohodí: „Toho chlapa dneska ojedu.“

Finn se zakření, nakloní se k ní a cosi jí šeptá do ucha. Nejsem si jistá, co jí říká, ale vím naprosto přesně, že jsem Harlow ještě nikdy neviděla takhle zrudnout. Zvedne ruku a pohrává si s náušnicí. Lorelei vedle mě něco brumlá.

Když se Harlow dívá někomu do očí a u toho si sundává náušnice, ojede ho, nebo ho zabije. Finn se dál kření. Je mi jasné, že mu všechno došlo a ví, jak se chytit.

„Harlow,“ šeptám.

Lola už víc nesnese, popadne ji za ruku a táhne ji pryč. „Porada mozků na dámským záchodě.“

― ― ― ―

„Proč mi říká třešničko?“ koukám na sebe do zrcadla. „To si myslí, že jsem ještě panna?“

„Určitě jde o tvoji krásnou pusinku – jako dělanou na kuřbu,“ mrkne na mě Harlow. „A jestli můžu, navrhovala bych, abys po něm dneska šla jako tygřice. Copak není jeho přízvuk k sežrání?“

Lorelei vrtí hlavou. „Myslím, že Mia na vztahy na jednu noc moc není.“

Dotáhnu si poslední linku rtěnky a přitisknu rty k sobě. „Jak to jako myslíš?“ Rozhodně nemám v plánu dát si s Anselem jednorázovku. Chtěla jsem na něj jen celou noc zírat, a pak jít sama do postele, kde bych si mohla představovat, že jsem někdo jiný, koho učí, jak to chodí se sexem v uličce. Ale sotva to Lola vyslovila, píchne mě někde pod žebry vzdor.

Harlow si mě chvíli prohlíží. „Máš pravdu, Lolo. Je trochu náročná.“

„Upřímně, Harlow?“ ptám se. „To mi můžeš říct s vážnou tváří?“

Lola vykulí oči v překvapeném údivu a otočí se na mě. „To jsem nemyslela!“

„Já jsem extrémně náročná,“ pokračuje Harlow. „Prostě ráda sleduju, jak se snaží. Ale Mie většinou trvá týdny, než se rozmluví, aniž by to bylo divný.“

„Dneska to tak rozhodně nevypadá,“ huhlá Lola.

Strčím rtěnku zpátky do kabelky a dívám se významně na Harlow. „Možná se mi prostě líbí jít na to pomalu a přejít tu divnou potřebu konverzace, kterou lidi mají. Ty si to ráda užíváš, fajn. Já tě nesoudím.“

„No,“ pokračuje Harlow, jako bych ani nepromluvila. „Ansel je úžasný a z toho pohledu, jakým na tebe kouká, jsem si jistá, že by po tobě moc mluvení nechtěl.“

Lorelei vzdychá. „Je vážně sladkej a očividně po sobě jedou, ale co se asi tak stane?“ schová všechny věci zpátky do kabelky, opře se o umyvadlo a kouká na nás. „Žije ve Francii a Mia se stěhuje do Bostonu, což je od Francie asi tak stejně daleko jako San Diego. Jestli se s ním dneska vyspíš,“ otočí se na mě, „bude to jen misionářka, spousta povídání a koukání do očí. To nevypadá jako rychlovka na jednu noc.“

„Začínáte mě děsit, holky,“ povídám.

„Mohl by si to s tebou klidně rozdat zezadu, v čem je problém?“ dodává Harlow nadšeně.

Očividně mě ke konverzaci nepotřebují. Otevřu dveře a vracím se k baru. Nechávám je, aby mi naplánovaly dnešní noc beze mě.

― ― ― ―

Nejdřív se zdá, jako by naši kamarádi splynuli s okolím. Začínají být přirozenější (nebo opilejší) a jejich smích mi napovídá, že už neposlouchají všechno, co si s Anselem povídáme. Nakonec zamíří ke stolům s blackjackem. Kamarádky mi pohledem říkají buď opatrná, zatímco Anselovi jeho kamarádi vzkazují netlač na pilu. Pak nás nechají o samotě.

Ansel dopije svůj drink a položí prázdnou skleničku na bar. „Cos měla na tančení nejraději?“

Jsem odvážná, ať už za to může gin nebo Ansel, je mi všechno fuk. Vezmu ho za ruku a stáhnu ho ze židle. Odstoupí od baru a jde vedle mě.

„Že jsem se v něm mohla ztratit,“ říkám a nakloním se k němu. „Mohla jsem být kýmkoliv.“ Mohla jsem předstírat, že jsem kdokoliv, pomyslím si. V cizím těle dělám věci, které bych sama nezvládla, protože bych nad nimi moc přemýšlela. Třeba jako vést Ansela tmavou chodbou – což, i když by se mi možná hodila stopka a deset hlubokých nádechů, zrovna dělám.

Když zahneme za roh, zastavím se. Pobrukuje si a já stisknu rty k sobě, protože se mi líbí, že mě jeho hlas nenechá zvolna dýchat. Nechápu, jak je možné, že mi nohy, plíce i mozek vypoví službu ve stejnou chvíli.

„Mohla bys dělat, že jsme na jevišti,“ říká tiše a opírá se rukou o stěnu za mnou. „Můžeš hrát někoho jiného. Třeba tu holku, co mě sem zatáhla, protože mě chce políbit.“

Polknu a opatrně se snažím zformulovat v hlavě větu: „A kdo budeš ty?“

„Kluk, který získá holku svých snů a nemá doma žádné problémy.“

Nedívá se jinam, takže mám pocit, že ani já nemůžu uhnout pohledem, i když se mi podlamují kolena. Mohl by mě políbit zrovna teď a ani to by nebylo dost brzy.

„Proč sis mě sem zatáhla? Pryč od ostatních…“ ptá se a úsměv mu pomalu mizí z tváře.

Koukám kamsi za něj, za jeho rameno, do klubu, kde je jen o trochu víc světla než tady v té tmavé uličce.

Když neodpovídám, pokusí se zachytit můj pohled: „Moc se ptám?“

„Vždycky mi trochu trvá, než ze sebe něco vymáčknu,“ říkám. „Není to tebou.“

„Ne, ne, ne. Můžeš lhát,“ přichází blíž a do tváře se mu vrací ten úsměv, který mi zastavuje srdce. „Nechej mě, abych si představoval, že jsme tu sami a jsem to já, kdo ti bere dech z úst.“

Ale i přesto pořád čeká, až najdu dostatek slov k odpovědi. Pravda je taková, že i když mám na výběr z tisíců různých slov, ani nevím, jestli by mě pochopil, kdybych mu vysvětlila, proč ho chci tady mimo bezpečnou zónu svých kamarádek, které vždycky umí vložit moje výrazy do vět nebo alespoň změní téma hovoru.

Nejsem nervózní ani nesvá. Jenom nevím, jak se mám ponořit do role, kterou chci dnes hrát: otevřenou, odvážnou dívku, která umí flirtovat. Co je to na té chemii, že nás nutí k někomu přilnout? S Anselem mám pocit, že se moje srdce snaží dohnat to jeho. Chtěla bych si ho osahat, hladit jeho krk a rty. Líbat ho, zjistit, jestli má tak rozpálenou kůži, jak vypadá, poznat, jestli mi chutná, co pije, jen z chuti jeho jazyka. Chci si s ním povídat, aniž bych váhala nebo koktala. Pak si ho odvedu do pokoje a nebudeme vůbec nemluvit.

„Zeptej se mě ještě jednou,“ říkám.

Svraští obočí, a pak mě pochopí: „Proč sis mě sem odvedla?“

Tentokrát už vůbec nepřemýšlím: „Chci dneska žít úplně jiný život než normálně.“

Otevře lehce pusu, zamyslí se a já nemůžu odtrhnout oči od jeho rtů. „Se mnou, Cerise?“

Přikývnu. „Vím, co to znamená. Je to třešeň. Ty jsi sprosťák.“

Oči mu září pobavením. „Správně, třešeň.“

„Doufám, že je ti jasné, že panna už dávno nejsem.“

Zavrtí hlavou. „Podívala ses někdy do zrcadla na svoji pusu? Nikdy jsem neviděl tak plné a rudé rty.“

Nevědomky se koušu do spodního rtu.

Přimhouří oči a nakloní se blíž ke mně. „To se mi moc líbí. Rád bych to taky zkusil.“

Třese se mi hlas, když šeptám: „Jsou to přece jen rty.“

„Nejsou to jen rty. Prosím tě,“ škádlí mě z takové blízkosti, že cítím jeho kolínskou. Voní jako svěží vzduch, jako zeleň, trošku ostřeji a zároveň jemně. Je to vůně, kterou jsem na chlapovi nikdy necítila. „Nosíš červenou rtěnku, aby si muži nevšímali tvých rtů? Určitě víš, co asi chtějí s pusinkou, jako je ta tvoje, dělat.“

Nakloní se blíž a bere moje rty mezi své. Zavře oči, všechny moje smysly vnímají ten temný zvuk, který vydává; vychutnávám si ho, cítím ho, slyším a vidím, jak se třese.

Olízne mi jazykem ret, jemně mě kousne a odtáhne se. Nebyl to polibek. Spíš ochutnávka. Souhlasí se mnou: „Nechutnáš jako třešnička.“

„A jak chutnám?“

Pokrčí rameny a zamyšleně sevře rty. „Nemůžu přijít na to správné slovo. Jsi slaďoučká. Jako žena, ale zároveň ještě i dívka.“

Jednou rukou se pořád opírá o stěnu za mou hlavou, ale druhá si už pohrává s lemem mého svetříku. Uvědomuju si, že pokud chci žít jiný život, musím se do něj rovnou vrhnout. Nemůžu jen chodit po špičkách okolo útesu. Musím skočit. Musím si uvědomit, jaká holka by s ním dělala to, co s ním chci dělat já, a pak se do ní vžít. To ona je teď ve hře. Mia se jen kouká z hlediště.

Posouvám mu prsty na okraj svých šatů a potom přímo pod ně.

Už se mi nedívá na pusu; díváme se navzájem do očí a já mu pomalu vedu ruku po vnitřní straně svého stehna. Cítím se tu v bezpečí – ve tmě a klidu – ale hned za rohem je bar plný opilých lidí a dunící popové hudby. Jsme schovaní, ale kdyby někdo chtěl, hned nás najde. Aniž bych mu dál pomáhala, vklouzne mi prsty pod kalhotky. Zavřu oči a hlava mi padá dozadu. Opřu se o zeď a on mě jemně dráždí na tom nejcitlivějším místě.

Vůbec nevím, do čeho jsem se to pustila nebo proč. Najednou mě popadnou varovné myšlenky. Chci se ho dotýkat – božínku, jak strašně se ho chci dotýkat – ale jsem k smrti vyděšená. Od rozchodu s Lukem jsem spala se dvěma dalšími, ale vždycky bez předehry: pusa a obvyklý postup od trička ke kalhotkám. Díky Anselově přítomnosti se cítím jako v kaluži chtíče, ze které nemůžu ven.

„To by mě zajímalo, kdo z nás dvou je v tuhle chvíli překvapenější, že se tohle děje,“ říká a líbá mě na krk. „Ty, nebo já…“

Na chvíli se jeho prsty vzdálí, ale skoro okamžitě se vrací z ještě lepšího úhlu a tentokrát mi pod krajku vsune celou ruku. Dech se mi zastaví. Hladí mě a dráždí dvěma prsty. Opatrně, ale sebevědomě.

„Toutes les choses que j’ai envie de te faire…“

Polknu vzdychnutí. „Co to znamená?“

„Jen přemýšlím nad tím, co bych s tebou chtěl všechno dělat.“ Líbá mě pod ucho: „Mám přestat?“

„Ne,“ řeknu a v ten moment mě přemůže panika. „Jo!“ zarazí se a okamžitě přestává hýbat prsty. „Ne, ne, nepřestávej…“

Chraplavě se rozesměje, skloní se, aby mě políbil na krk. Rozplývám se při dalších pohybech jeho šikovné ruky.

― ― ― ―

Otevřít oči mi trvá snad věky; hlava mi třeští. Celé tělo bolí. Přitisknu si dlaně na spánky, jako by mi to mohlo udržet hlavu pohromadě. Musí být na tisíce kousků. To by vysvětlovalo tu děsivou bolest.

Místnost je tmavá, ale nějak tuším, že za těžkými závěsy pálí nevadské slunce.

I kdybych spala týden, potřebovala bych dva další.

Noc se mi vrací v malých, zmatených záblescích. Alkohol. Ansel. Táhnu ho chodbou a cítím jeho jazyk na svých rtech. A pak mluvení. Spousta mluvení. Obrazy nahých těl, pohyb, neschopnost pohybu po noci plné orgasmů. Jeden za druhým.

Škubnu sebou, cítím, jak se mi zvedá žaludek.

Pohyb bolí. Jsem celá pomačkaná a vyčerpaná. Celkem mě děsí, že jsem si až doteď neuvědomila, že jsem úplně nahá. A sama. Na prsou, krku i pažích mám hromady cucfleků. Konečně se mi podaří posadit. Vidím, že většina peřin a polštářů se válí po zemi. Ležím na holé matraci, jako by mě z toho bince někdo vytrhl a naschvál položil sem.

Poblíž svého nahého stehna najdu kousek papíru pečlivě přeloženého napůl. Písmo je úhledné a hned mi dojde, že je cizí. Když si čtu ten vzkaz, třesou se mi ruce.

Mio,

snažil jsem se tě vzbudit, ale když se mi to nepodařilo, nechal jsem tě spát. Myslím, že máme tak dvě hodiny. Jdu se vysprchovat a pak si dám dole v restauraci naproti výtahu snídani. Přijď za mnou, prosím.

Ansel

Roztřesu se a nemůžu přestat. Nejde jenom o kocovinu a o to, že jsem strávila noc s úplně cizím člověkem a skoro nic si nepamatuju. Neděsí mě stav pokoje: rozbitá lampa, zrcadlo zasypané otisky prstů, peřiny na zemi a – díky bohu – všude obaly od kondomů. Nejsem strachy bez sebe kvůli skvrně a láhvi od vody na malém koberečku na druhém konci pokoje. Nejde o jemné modřinky, které mám všude po těle a neustupující docela příjemnou bolest mezi nohama.

Třesu se kvůli tenkému proužku zlata, který svítí na mém levém prsteníčku.

Třetí kapitola

TŘESU SE, PROTOŽE… CO TO DOPRDELE ZNAMENÁ, KDYŽ MÁM NA RUCE PRSTÝNEK, KTERÝ VYPADÁ JAKO SNUBNÍ? A PROČ SI NEPAMATUJU, CO SE VČERA STALO? Jediné, co si vybavuju po tom, co jsem Ansela odtáhla do chodbičky, je víc alkoholu – a ještě mnohem, mnohem víc – a flirtování.

Záblesk rozkolísané jízdy v limuzíně.

Harlow cosi ječí z okýnka a Ansel se praštěně culí.

Myslím, že si pamatuju, jak se Lola líbá s Oliverem. Záblesk foťáku. Táhnu Ansela chodbou. Pak už je jenom sex. Spousta sexu.

Běžím do koupelny a veškerý obsah mého žaludku letí do záchodu. Alkohol chutná v krku kysele, stejně jako stud a stovky pitomých nápadů, které jsem do sebe kopla v podobě panáků.

Třesoucí se rukou si čistím zuby a zírám na sebe do zrcadla s tím nejvíc sexy výrazem, který jsem teď schopná nahodit. Vypadám debilně, na krku a na hrudníku mám aspoň sedmnáct cucfleků a upřímně – z toho, jak mám vyschlé a popraskané rty, soudím, že jsem ho kouřila celou věčnost.

Piju vodu z kohoutku a potácím se zpátky do pokoje. Obléknu si tričko z prvního kufru, který nahmatám. Sotva chodím, asi po půl minutě hledání telefonu se sesunu na podlahu. Když ho uvidím na druhé straně pokoje, doplazím se k němu a zjistím, že je úplně vybitý. Nevím, kam jsem si dala nabíječku. Vzdávám se, ležím tváří na podlaze. Nakonec mě stejně někdo najde. Nebo ne?

Moc si přeju, aby byla tahle historka vtipná. Alespoň za pár let.

„Harlow?“ volám do prázdného pokoje. Když uslyším skřehotavý hlas, který ze mě vyšel, škubnu sebou. Přímo vedle mého obličeje je rozlitá voda. „Lolo?“

Celý obří apartmán je prázdný. Kde doprdele včera skončily? Jsou v pohodě? Vrací se mi obraz Loly líbající se s Oliverem: oba stojí před námi v levném, neonovém světle. Sakra, doprdele, taky se vzali?

Jsem si skoro jistá, že budu znova zvracet.

Chvíli dýchám nosem, vydechuju pusou, v hlavě se mi trochu rozjasní. Zvládnu se postavit a naleju si skleničku vody. Snad to nevyklopím tady v tom drahém pokoji, co zaplatil Harlowin táta.

Zhltnu energetickou tyčinku a banán, který ležel v minibaru. Hodím do sebe celou plechovku zázvorové limonády. Jsem dobrá, zvládnu to skoro na dva loky. Nikdy už do sebe nedostanu dost tekutin na to, jak jsem vyprahlá.

Ve sprše si drhnu houbou bolavou kůži kolem krku, holím se a roztřesenýma rukama se umývám.

Mio, ty jsi teda dílo. Tohle je přesně ten důvod, proč nemáš pít.

Nejhorší není to, jak se cítím, ani jakou paseku jsem nadělala.

Nejhorší je, že chci jít za ním stejně moc jako za Harlow a Lolou.

Nejhorší je ten děs, co cítím hluboko v sobě, že už je pondělí a my odjíždíme.

Ne, blbost – nejhorší je, že jsem idiot.

Když se osuším, obléknu si džíny a tílko a podívám se na místo, kde jsem našla jeho vzkaz. Lístek leží úhledným, rovným písmem vzhůru a v hlavě se mi najednou objeví střípek z minulé noci. Moje ruka na Anselově oblečené hrudi, vystrkuju ho z koupelny. Sedím na záchodové míse a v ruce držím papír a propisku. Píšu dopis? Myslím… sama… sobě?

Nikde ho ale nevidím; ani pod ohromnou hromadou peřin na zemi, ani na rozházeném gauči v obýváku, ani v koupelně ani kdekoliv jinde. Musí tady někde být. Sama sobě jsem napsala dopis jen jedinkrát a tehdy mě provedl nejtěžším obdobím v životě.

Jestli existuje dopis ze včerejší noci, musím ho najít.

― ― ― ―

Jízda výtahem byla děsivým zážitkem, znovu se mi navalilo. Vidím, že kluci sedí v restauraci hned naproti výtahu, ale Lola s Harlow tam nejsou. Hádají se svým obvyklým způsobem, který je spíš mužskou verzí objetí na gauči. Ječí na sebe, horlivě gestikulují, vypadají fakt naštvaně, a pak se najednou začnou smát. Ani jeden z nich nevypadá, že by se zotavoval z nějakého šíleného zločinu včerejší noci, a tak i já trochu povolím ramena, když si uvědomím, že ať už jsou Lola s Harlow kdekoliv, budou v pohodě.

Stojím jako zkamenělá u vchodu a ignoruju servírku, která se mě ptá, jestli potřebuju stůl pro jednoho. Bolest hlavy se vrací. Třeba se moje nohy začnou jednoho dne zase hýbat a já budu moct odejít.

Ansel zvedne hlavu a všimne si mě. Na chvíli mu úsměv z tváře zmizí, ale okamžitě ho nahradí něco ještě sladšího. Štěstí a úleva. Je rozkošné, jak z jeho obličeje poznám všechny jeho emoce.

Finn a Oliver se otáčejí přes ramena a koukají na mě. Finn něco říká, neslyším ho. Dvakrát bouchne do stolu a odstrčí se na židli.

Ansel zůstává sedět, zatímco jeho kamarádi směřují ke mně.

„Kde…“ začnu, zastavím se a narovnám se. „Kde jsou Harlow a Lola?“

Oliver kývne hlavou směrem k výtahu. „Spijou. Možná se sprchujou.“

Nechápavě po Australanovi šilhám. „Prosím?“

„Spí,“ překládá Finn a chechtá se. „Možná se sprchují. Bez kocoviny je jeho přízvuk obvykle slabší. Řeknu jim, že jsi tady.“

Zvedám obočí a zajímá mě, jestli je tu ještě něco, co by mi chtěli říct.

„A dál?“ dívám se z jednoho na druhého.

Finn se mračí: „A dál co?“

„To jsme se všichni vzali?“ ptám se a čekám, že to vysvětlí něčím jako: Neblázni, je to jenom hra. Vyhráli jsme tyhle drahé prstýnky v pokeru!

Ale místo toho přikyvuje, zdá se, že ho to vůbec nevzrušuje. „Jojo. Ale neboj se, dáme to do pořádku.“ Dívá se zpátky ke stolu a vrhá po Anselovi významný pohled.

„Do pořádku?“ opakuju. Proboha, takhle se lidi cítí při mrtvici?

Otočí se na mě, zvedne ruku a položí mi ji na rameno. Dívá se na mě se zvláštním soucitem. Když se podívám za něj na Ansela, vidím, že jeho oči… oči mého manžela?… září nadšením.

„Víš, co jsou Dívky v sedlech?“

Obracím se zpátky na Finna. Nejsem si úplně jistá, jestli jsem slyšela správně. „Dívky – co?“

„Dívky v sedlech,“ opakuje. „Série dívčích románů.“

„Jasně.“ Co to sakra…?

Nakloní se ke mně a dívá se mi přímo do očí. „Neptám se tě proto, že by je chlap, kterého sis včera v alkoholovém opojení vzala, četl. Ptám se proto, že tvůj manžel si myslí, že kluci, co je čtou, jsou cool.“

„Nejsem si jistá, jestli tě chápu,“ šeptám. To jsem pořád opilá? Nebo on? Do jakého světa jsem to dneska vylezla, kruci?

„Jednou se vykoupal v želatině, protože ho někdo vyhecoval a zvědavost mu nedala,“ říká Finn. „Rád otvírá víno nohou, nebo si pomůže stěnou. A když nám došly peníze v Albuquerque a restaurace nechtěla přijmout kreditku, zaplatil nám večeři tím, že zatančil vedle ve stripbaru.“

„Musím si dát kafe, než pochopím, o čem to tady meleš,“ říkám.

Finn mě ignoruje. „Vydělal si asi čtrnáct tisíc, ale o to teď nejde.“

„Fajn?“ dívám se znovu na Ansela. Ani náhodou nemůže vědět, co mi říkají, ale asi je zná natolik dobře, že to ani nepotřebuje. Popadá se za břicho smíchy.

„Jde mi o to, abys na tohle všechno myslela, až s ním budeš mluvit. Ansel se prostě zabouchne do čehokoliv, co mu přijde do cesty.“ Sotva to Finn vysloví, nebezpečně se mi zmenší hrudní koš. „Naprosto ho za to žeru, ale celý jeho život je tak trochu…“ dívá se na Olivera, aby mu pomohl.

Ten si vytahuje z pusy párátko a huhlá: „Ščasná náhuda?“ A pak zase vrací párátko do pusy.

„Šťastná náhoda.“ Finn mě pohladí po rameni, jako bychom si věci vyjasnili – jako by tahle konverzace dávala smysl – a poodstoupí. Oliver jedinkrát vážně přikývne. Neonová světla se mu odráží od brýlí a já přemýšlím, jestli by nebylo lepší jít se znovu vyzvracet, než se účastnit této konverzace. Naštěstí to vypadá, že už je u konce. O čem to vůbec melou? Ani si nepamatuju, jak mám chodit, natož abych se zaobírala myšlenkou, že jsem nejspíš legálně vdaná za chlapa, který miluje život se vším všudy, včetně Dívek v sedlech.

Nervozita mi bublá v břiše. Protahuju se mezi dvěma stoly a jdu k boxu, ve kterém sedí Ansel a usmívá se na mě. I po pár minutách, co jsme spolu nebyli – nebo co jsem byla v bezvědomí – jsem dočista zapomněla, jaký efekt na mě má. Moje nervová zakončení se roztřásají na kůži, jako by se těšila na jeho dotek.

„Dobré ráno,“ říká a mluví pomalu a chraplavě. Pod očima má tmavé kruhy a je bledý. Očividně je vzhůru déle než já, takže pohled na něj mi říká, že ani já se za pár hodin nebudu cítit líp.

„Dobré ráno,“ opírám se o stůl. Nejsem si jistá, jestli se vůbec zvládnu posadit. „O čem to Finn mluvil?“

Mávne rukou, jako by na tom nezáleželo. „Viděl jsem, že přicházíš, tak jsem ti objednal pomerančový džus a tu věc, které vy Amíci říkáte káva.“

„Díky.“ Po tom, co se posadím, ucítím lehkou štiplavou bolest mezi nohama, která mi připomíná divoké – a možná trochu drsné – chvíle včerejší noci. Sex je s námi jako ten třetí u stolu. Škubnu sebou, celé tělo se mi zachvěje, a Ansel si toho všimne. Spustí to legrační postup reakcí: zčervená a podívá se na rudé flíčky, které mi nechal po celém krku a dekoltu. Snažím se je zakrýt roztřesenýma rukama, přeju si, abych si byla bývala přivezla sem do pouště, v létě, i nějaký šátek – absurdní – a on se rozchechtá. Položím si hlavu na stůl a sténám. Už nikdy nechci pít.

„Ohledně těch cucfleků…“ začíná.

„No.“

„Prosilas mě, abych tě kousnul.“

„Cože?“

„Bylas dost přesná,“ culí se. „A protože jsem gentleman, velmi nadšeně jsem tě poslechl.“

„Jejda.“

„Jak vidím, měli jsme divokou noc.“

Zvednu hlavu a děkuju servírce za kávu, kterou přede mě postavila. „Pomalu se mi vrací všechny detaily.“

A opravdu: vrážíme do pokoje, smějeme se a padáme k zemi hned v chodbě. Převalíme se a on se starostlivě kouká, jestli nemám modřiny. Líbá mě na krk, záda, zadní část stehen. Svléká mě, pomáhá si i prsty a zuby, tiše mě ochutnává a něco šeptá se rty zabořenými do mé kůže. Potom svlékám já jeho, mnohem neohrabaněji, netrpělivě z něj skoro strhávám tričko.

Když zvednu hlavu a setkám se s jeho pohledem, poškrábe se na krku a omluvně se na mě usmívá: „Jestli se dá soudit podle toho, jak se dneska cítím, dali jsme si… na čas.“

Cítím, jak mě pálí tváře a žaludek se mi znovu otřásá. Není to poprvé, co zažívám tuhle reakci. „Moc se omlouvám… jsem taková… trvá mi to. Luke se mi vždycky musel hodiny věnovat, abych se udělala, a ze začátku jsem dokonce několikrát předstírala, že už jsem tam, jenom aby neměl pocit, že zklamal.“

Ó můj bože, to jsem vážně zrovna vyslovila nahlas?

Ansel pokrčil nos ve výrazu, který jsem na něm ještě neviděla a dal by se pojmenovat jako dokonalé zmatení. „Cože? Nejsi přece robot, někdy to trvá. Já jsem si docela užíval pátrání po tom, co tě vzrušuje.“ Trhne sebou a vypadá ještě provinileji. „Bojím se, že ten, komu to trvalo, jsem byl já. Dost jsem toho vypil. A navíc… oba jsme to chtěli znovu a znovu… mám pocit, že jsme to dělali snad milionkrát.“

Jakmile to dořekne, vím, že má pravdu. I teď se cítím jako nástroj, na který někdo hrál celou noc a helemese, moje přání se splnilo: opravdu jsem měla úplně nový život. Život dívky s divokým, pozorným milencem. Kormě kocoviny cítím i protažené a posílené tělo, uspokojení, které sahá až do morku kostí a do poslední částečky mého mozku.

Vzpomínám si, jak mě odnesl na gauč do obýváku, aby dokončil to, co začal v chodbě. Jeho dotek, když mi stáhl kalhotky, jeho prsty zase ve mně. Dráždí mě na rozněžnělé, rozpálené kůži.

„Jsi tak heboučká,“ říkal mi během polibku. „Tak jemná a vlhká. Bojím se, že jsem na to tvoje něžné, malinké tělíčko příliš divoký.“ Třesou se mu ruce, stáhne mi kalhotky úplně a zahodí je. „Nejdřív zařídím, aby bylo dobře tobě. Protože až se do tebe zabořím, už mě nic neudrží,“ smál se a lechtal mě na bocích, sál mou bradu. Hladil mě po břiše a mezi nohama. „Řekni mi, až budeš v nebi.“

To netrvalo dlouho. Sotva se dotkl mého klitorisu, vsunul do mě prsty a zase je vytáhl ven, roztřásla jsem se a prosila ho, aby si sundal kalhoty. Podivným způsobem jsem mu je stáhla, aniž bych je rozepjala, chtěla jsem cítit jeho obří chloubu v ruce.

Roztřesu se, když si vybavím ten první orgasmus, jak ve mně zůstal a přivedl mě okamžitě k dalšímu. Jak jsem se odtáhla a svalila se z gauče, abych si před něj klekla a vzala ho do pusy.

Nevím, jak to pokračovalo. Myslím, že se udělal. Popadá mě panika. „Tam v obýváku, bylo ti to…?“

Trochu na mě kulí oči plné pobavení. „Co myslíš?“

Škrábu se na nose. „Myslím…?“

Nakloní se ke mně a bradu má opřenou o pěst. „Co si pamatuješ?“

Teda, to je mi ale hajzlík. „Ty víš, co se stalo.“

„Možná jsem zapomněl? Možná to chci slyšet od tebe.“

Zavřu oči a vzpomínám si, jak mě koberec hladil po nahých kolenou, jak jsem si nemohla zvyknout na jeho šířku v puse. Jak se mu třásly ruce, když si hrál s mými vlasy, jak se celý roztřásl pod mým dotekem.

Natáhnu se pro kávu, zvednu ji k ústům a piju.

Pak už si vzpomínám jen na to, jak mě nese do postele, divoce mě líbá a olizuje po celém těle, kouše mě a ochutnává. Převalili jsme se z postele na zem, pak se ozval zvuk rozbité lampy. O několik hodin později si pamatuju, jak si natahuje kondom, jeho nahé tělo se nade mnou sklání. Nikdy jsem nebyla tak chamtivá. Chci ho cítit celou vahou na sobě. Je dokonalý: i když jsme opilí, je něžný, pomalinku se houpá, jsem celá zpocená a rozechvělá. Ten zvuk, co vydal, když skoro byl, jak se přese mě převalil na matraci, dotek jeho zubů na kůži. Bolístka lásky.

Ansel mě pozoruje přes stůl, na tváři vševědoucí úsměv. „Tak co?“

Otvírám pusu, abych mu to řekla, ale pak si všimnu jeho uličnického pohledu. Možná teď taky myslí na to, jak mě zvedl a přitiskl ke stěně a znovu se do mě chtivě zarazil. Kde jsme to byli, když mě opřel o zeď? Bušil do mě tak divoce, že odlítl i kus omítky. Šeptal, jak krásně se ve mně cítí. Pamatuju si, jak se o zem roztříštily skleničky u baru, jak mi po prsou stékal jeho pot. Jeho obličej, jeho ruce, kterými se opíral o zrcadlo za mnou.

Ne, to bylo jindy.

Ježiši, kolikrát jsme si to rozdali?

Cítím, jak se mi zvedá obočí v úžasu: „Páni.“

Fouká si do kávy; pára se vlní ve vzduchu. „Copak?“

„Jo, myslím, že sis to… užil. Museli jsme to dělat dost dlouho.“

„Co se ti líbilo nejvíc? Obývák, postel, podlaha, postel, stěna, zrcadlo, bar nebo podlaha?“

„Pšt,“ tiším ho a zvedám hrníček k puse, abych se napila, tentokrát opatrněji. Usmívám se. „Jsi divnej!“

„Myslím, že si můj penis potřebuje dát trochu pohov.“

Rozkašlu se smíchy, horká káva mi skoro vyletí nosem.

Ale když zvedám ubrousek, abych si utřela pusu, Anselovi zmizí úsměv z tváře. Zírá mi na ruku.

Sakra sakra sakra. Pořád mám ten prstýnek. Nevidím jeho ruce, protože je má pod stolem. Bláznivý sex z minulé noci je teď to poslední, co mi dělá starosti. O tom hlavním jsme se ještě ani nezačali bavit: jak se vlastně máme osvobodit z toho opileckého šílenství. Jak to spravíme. Jde o mnohem víc než úlevu, že jsme použili kondomy. Víc než si jen říct divné sbohem. Jedna divoká noc tě legálně nesváže. Pokud teda nejsi dost velký pitomec na to, aby ses vdala.

Proč jsem si nesundala ten prstýnek, hned jak jsem si ho všimla?

„Já ne…“ začínám a on se mi dívá do očí. „Nechtěla jsem ho sundat, abych ho neztratila. Kdyby to bylo třeba pravé zlato nebo… kdyby třeba patřil někomu jinému.“

„Patří tobě,“ říká.

Dívám se pryč, potom do stolu a všimnu si dvou svatebních prstenů mezi solí a pepřem. Jsou to mužské prsteny. Je jeden z nich jeho? Proboha.

Honem se snažím sundat ten svůj, ale Ansel se natáhne přes stůl, vezme mě za ruku a uklidňuje mě. Druhou ruku mi ukazuje a vidím, že má na prsteníčku stejný zlatý kroužek jako já. „Neboj se. Taky jsem ho nechtěl ztratit.“

Tohle je trochu moc. Chci říct strašně moc. Najednou mě přepadne děs z toho, že jsme manželé, a najednou už to není jenom hra. Žije ve Francii, já se za pár týdnů stěhuju do Bostonu. Pěkně jsme si to podělali. Proboha, tohle přece nemůžu chtít. Jsem blázen? Kolik to může stát, zrušit něco takového?

Odtáhnu se od stolu, potřebuju čerstvý vzduch a svoje kamarádky.

„Co s tím všichni dělají?“ ptám se. „Co s tím ti čtyři dělají?“ dodávám, jako by bylo potřeba upřesnění.

Utře si pusu a podívá se přes rameno, jako by tam kluci pořád stáli. Pak se otočí na mě: „Myslím, že mají v jednu sraz v hale. Pak myslím vyrážíte s holkama domů.“

Domů. Zamručím. Tři týdny s mou rodinou. Ani rozkošné žvatlání mých bratrů při hraní na Xboxu nemůže překonat otravnou společnost mého otce. Pak zasténám znovu: můj otec. Co když to zjistí? Platil by mi i potom byt v Bostonu?

Nenávidím fakt, že jsem na něm závislá. Nesnáším, když musím dělat cokoliv, co může vést k tomu jeho připitomělému úšklebku, když mi jde říct, že jsem to zase podělala. Taky mi vadí, že budu znova zvracet. Panika začíná jako vařící se voda v mém břiše a rozlévá se mi po celém těle. Třesou se mi ruce a čelo zaplavuje studený pot. Měla bych najít Lolu a Harlow. Měly bychom odjet.

„Měla bych asi jít za holkama a nachystat se…“ omámeně mávám směrem k výtahu a snažím se postavit. Najednou je mi špatně z úplně jiného důvodu než z alkoholu.

„Mio,“ uchopí mě za ruku. Z kapsy vytáhne tlustou obálku a podává mi ji. „Musím ti něco dát.“

Podívejme, tak tady je můj ztracený dopis.

Čtvrtá kapitola

Po té nehodě jsem v nemocnici skoro nebrečela. Pořád jsem sama sebe přesvědčovala, že je to jen děsivý sen. Byla to nějaká úplně jiná holka, ne já, kdo týden před maturitou přejížděl na kole silnici. Někoho jiného srazil náklaďák, který nezastavil na červenou. Jiná Mia měla rozdrcenou pánev a nohu polámanou tak, že jí ze stehna trčela kost.

Prvních pár dní jsem byla otupělá a v šoku; od bolesti mě zachraňoval jen neustálý přísun léků. Ale i v tom rozmazaném světě jsem si byla jistá, že je to jen nějaké nedorozumění. Já jsem přece baletka. Zrovna mě přijali na prestižní baletní akademii – stanu se studentkou Joffrey Ballet School. Ani ve chvíli, kdy celou místnost zaplavovaly máminy vzlyky a doktor popisoval rozsah mých zranění, jsem nebrečela – netýkalo se mě to. Neměl pravdu. Určitě jen prohodili jmenovky, mluví o někom úplně jiném. Moje zlomenina je jen maličkost. Možná mám trochu natržené koleno, no co. Za minutku přijde někdo chytřejší a vysvětlí to. Musí.

Ale nikdo nepřišel. Ten den, co mě propustili domů a já stanula tváří v tvář realitě – životu bez tančení… na celém světě není dostatek morfia, aby utišilo tu bolest. Levou nohu mám zničenou – a spolu s ní i budoucnost, na které jsem tvrdě pracovala celý svůj dosavadní život. Vrátilo se mi koktání, které mě trápilo celé dětství, a můj otec – který strávil veškerý čas hledáním minusů kariéry baletky místo toho, aby chodil na moje vystoupení – seděl doma a snažil se zamaskovat, jak je z mé zmařené budoucnosti nadšený.

Šest měsíců jsem skoro nepromluvila. Dělala jsem to jediné, co mi zůstalo: žila jsem dál. Moje fyzické tělo se uzdravovalo, zatímco Lola s Harlow na mě dohlížely. Nikdy se ke mně nechovaly, jako by mě dohromady držel jen umělý úsměv a stehy, i když to byla pravda.

Zamrkám a vracím se zpátky. Ansel mě vede do stejného koutu, kam jsem ho včera zatáhla já. Ráno je tu rozhodně víc světla, zdá se to tu míň intimní, ale je mi to jedno. Do rukou mi totiž vkládá obálku. Ani netuší, jakou váhu to pro mě má. Neví, že naposledy jsem sama sobě napsala dopis v den, kdy jsem se přesvědčila, že je sice v pořádku truchlit nad tím, co jsem ztratila, ale je načase posunout se dál. Posadila jsem se ke stolu, sepsala jsem všechny věci, které jsem se bála říct nahlas, a pomalu jsem začala přijímat nový život. Místo toho, abych se odstěhovala do Chicaga, po čemž jsem vždycky toužila, jsem se přihlásila na univerzitu v San Diegu a konečně jsem začala dělat něco, co můj otec považoval za smysluplné: s vyznamenáním jsem ukončila bakalářské studium a přihlásila jsem se na ty nejprestižnější obchodní školy ve Státech. Nakonec jsem si vybrala i konkrétní program. Vždycky mě zajímalo, jestli jsem se podvědomě snažila utéct co nejdál od otce i od té nehody.

Obálka v mých rukou je pomačkaná a trošku jetá, ošoupaná od toho, jak ji nejspíš pořád vytahoval a vracel zpátky do kapsy. Zalije mě pocit déjà vu, tolik mi to připomíná dopis, který jsem za ty roky četla snad tisíckrát. V rohu je obálka politá, na zadní straně je otisk mé rtěnky, ale je pořád neporušená. Nesnažil se ji otevřít, i když to podle jeho vyděšeného výrazu nejspíš několikrát zvažoval.

„Řeklas mi, ať ti to dneska dám,“ říká tiše. „Nečetl jsem ho.“

Obálka je těžká, nacpaná snad stovkou papírů. Když se mi ji podaří otevřít, vidím důvod – moje opilecké písmo je obrovské, takže se mi povedlo napsat sotva dvacet slov na každou stránku hotelového dopisního papíru. Čímsi jsem dopis polila, několik stránek je potrhaných, jako bych se je snažila poskládat. Pak jsem to asi vzdala a nacpala je do obálky tím nejjednodušším možným způsobem.

Ansel se dívá, jak je třídím a začínám číst. Když se mi jeho oči zarývají do obličeje, úplně cítím jeho zvědavost.

Drahá Mio. Drahá Mi-já. Drahá já! Začíná to. Culím se. Vybavuju si útržky toho, jak jsem psala. Vidím se, jak sedím na záchodovém prkýnku a snažím se soustředit na papír a propisku.

Sedíš na záchodě a píšeš si dopis na později, protože víš, že jsi tak opilá, že si nic nebudeš pamatovat. Nejsi ale tak opilá, abys nemohla psát. Znám tě, protože ty jsi já, a obě víme, že neumíš pít a že po ginu zapomínáš, co se kolem děje. Takže mě poslouchej:

Jmenuje se Ansel.

Políbilas ho.

Chutná jako citrón a skotská.

Dalas mu ruku do svých kalhotek a pak jste si hodiny povídali. Jo, Ty jsi povídala. Já jsem povídala. My jsme povídaly. A řekly jsme mu všechno o té nehodě a naší noze tvojí noze (děsně matoucí) mojí noze.

Na to jsem dočista zapomněla. Zvednu hlavu, abych se na něj podívala, a cítím, že se začínám červenat, rudnou mi i rty. Všiml si toho a teď se na mě něžně kouká.

„Byla jsem tak hrozně opilá,“ šeptám.

Přikyvuje směrem k dopisu, jako by nechtěl, abych ani já sama sebe přerušovala ve čtení.

Řeklas mu, že nesnášíš mluvení, ale miluješ pohyb

Řeklas mu všechno o tančení před nehodou a netančení po nehodě

Povídalas mu o tom, jaké to bylo být zaklesnutá pod tím horkým autem

Mluvila jsi i o dvou letech terapie a o tom, jak ses snažila tančit „pro zábavu“

O Lukovi a o tom, jak ti řekl, že má pocit, že pravá Mia umřela pod tím náklaďákem

O tátovi a o tom, jak určitě změní Broca a Jeffa ze sladkých kluků v debily

O tom, jak moc lituješ toho pádu a stěhování do Bostonu

Doslova jsi řekla „chci žít celý život tak, jak si užívám dnešní noc“ a on se vůbec nesmál, i když jsi zněla tak pitomě

A teď to nejdivnější

Jsi připravená?

Zavřu oči a trochu se mi točí hlava. Nejsem připravená. Ta vzpomínka se mi vrací zpátky do myšlenek. Vítězství, síla, úleva. Nejsem připravená si znovu uvědomit, jak bezpečně jsem se s ním cítila, jak bylo všechno jednoduché. Nejsem připravená přiznat si, že byl svědkem něčeho, co nikdo jiný neviděl. Zhluboka se nadechnu a podívám se zpátky do papírů.

Nekoktalas. ŽVANILAS!

Vyhledám Anselův pohled, jako bych se dožadovala potvrzení. On ale samozřejmě neví, co v tom dopise je. Kulí na mě oči a snaží se to pochopit z mého výrazu. Jen tak tak se drží, aby nepromluvil. Pamatuje si všechno, co jsem řekla?

A to je ten důvod, proč jsi ho požádala o ruku. Řekl ano fakt rychle s roztomilým opileckým úsměvem, jako by to byl ten nejlepší nápad, který kdy slyšel, protože jasně – my se musíme vzít! Takže teď budete vyrážet na svatbu, ale nejdřív jsem ti to chtěla napsat, protože si nebudeš pamatovat proč. Takže proto. Nebuď koza. Možná je to ten nejlepší člověk, jakého kdy potkáš.

Pusu

Mi-já

P. S.: Ještě jsi s ním nespala. Ale chceš. Hodně. Prosím, vyspi se s ním.

PPS: Zrovna ses ho zeptala, jestli se spolu vyspíte, a on řekl „uvidíme, jak to půjde“.

Skládám papíry, jak nejúhledněji to jde, a roztřesenýma rukama je vkládám zpátky do obálky. Srdce se mi zvětšilo na dvojnásobek, možná se spojilo s nějakým jiným, s nějakým novým, co bije v přerušovaném rytmu. V hrudi mi buší dvojitý tep.

„Takže?“ ptá se. „Umírám zvědavostí.“

„Napsala jsem ho předtím, než…“ zvednu ruku a ukazuju mu jednoduchý zlatý prsten. „Naposledy jsem si napsala dopis…“ chci začít, ale on už přikyvuje. Zaplaví mě horko.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vášnivý svůdník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.