Hana Kolaříková

MUŠLE

Kniha Zlín / 2015

Copyright © Hana Kolaříková, 2015

Cover © Radek Jahůdka, 2015

ISBN 978-80-7473-291-1 (ePub)

ISBN 978-80-7473-292-8 (mobi)

Obsah

O bedlivě střežených hranicích

O LSD bez hranic

O lidské duši

Jak popsat nepopsatelné?

Osud?

První

Hvězdooká

Jak si babi uvázala šatku

Korále Makové panenky

Novoluní

Pod Stolovou horou

Staříček Rudyn

Ptačí

Jalová žena

Radegast

Bůh a Noe

Slitovníče největší, beránku tichý

Pán Lysé hory

Terka

V jelení kůži

Josífek

Klára

Večerníček pro dospělé

Srpen 1977

Stínohra

Kvetla růže rajské nevinnosti

Panna

Zbyněk

Spínání času

Škrábání zdi

Co přísluší mrtvým, nepřísluší živým

Zemři a vstaň

Stařenka

Druhá

Na Dušičky

Mona Lisa z Beskyd

Černé jezero

Cukrář

Prométheovy děti

Nejdřív dej a pak chtěj

Porcelánová panenka

Tahem štětce

Růžový měsíc

Poslové odnikud

Zpěv jasanu

V moři zapomnění

Průvod andělů

Balada o Šípkové Růžence

Mušle

Rybolov

Co je šeptem, to je čertem

Řev šelem

Dáma

Honba za iluzí

Ve znamení Skopce

Coco Chanel

O vodě

Třetí

Až uslyšíš cinkot klíčů

Helena

LSD

Můj milý deníčku

Labutí píseň

Můj milý deníčku

Lovec stínu

Adventní koláč

Můj milý deníčku

Ptačí jeřáb

Můj milý deníčku

Zlatovláska

O slepičí krok, o zaječí skok

Můj milý deníčku

In vino veritas

Kamenná baba

Ztráty a nálezy

Ženy musí milovat déšť

Vincencii a Hedvice

O bedlivě střežených hranicích

Po komunistickém převratu v únoru roku 1948 se Československá republika stala totalitním státem a nastal masový odchod nespokojených občanů do exilu.

Komunistická vláda začala zdokonalovat pohraniční ostrahu, přesto během prvních dvaceti let totalitního režimu odešlo do zahraničí několik desítek tisíc lidí.

V roce 1968 proběhl neúspěšný pokus o reformu československého socialismu. Vyústil v ozbrojený vpád spřátelených vojsk Varšavské smlouvy a následnou vojenskou okupaci, která byla bezprostředním impulsem k další dvacetileté emigrační vlně, mnohem silnější a početnější než předchozí. Nová prosovětská vláda schválila mimořádná opatření pro regulaci cest československých občanů do zahraničí. Hranice se neprodyšně uzavřely a nesmělo se vyjíždět. Nedovolené opuštění republiky bylo považováno za trestný čin s následným trestním stíháním, zkonfiskováním majetku, zrušením pracovních poměrů a perzekucí rodinných příslušníků.

V listopadu 1989 komunistický režim v Československu padl. Hranice se opět otevřely.

O LSD bez hranic

Dietylamid kyseliny lysergové neboli LSD syntetizoval již před druhou světovou válkou v laboratořích jedné švýcarské farmaceutické firmy vědec a chemik Albert Hofmann, ale jeho halucinogenní účinky objevil zcela náhodou, když si touto látkou potřísnil kůži.

Díky následnému dlouholetému léčebnému výzkumu v psychoterapii a diagnostice osobnosti i legálnímu užívání se zjistilo, že LSD osvobozuje lidské vědomí z pevně daných mantinelů. Vynáší do popředí to, co je v běžném stavu skryto v podvědomí. Umožňuje přístup i do kolektivního nevědomí, jež zahrnuje kulturní dědictví celého lidstva. V každém člověku jsou obsaženy informace o veškeré existenci a LSD je dokáže zprostředkovat. Překonává omezení těla, ega, prostoru a lineárního času. Dokáže ztotožnit člověka s jinými lidmi, zvířaty či rostlinami. Rozšiřuje fantazii a navozuje magickou spiritualitu. Není návykovou látkou. Může však mít i hrozivé, démonické účinky doprovázené nesnesitelnou úzkostí ze ztráty ega. LSD je tedy také droga nevypočitatelná, dovede zaskočit a nevratně poškodit psychiku s fatálními následky.

Ukrást něco z nevědomí je jako získat ztracenou zemi z moře, avšak s nevyzpytatelnými démony za zády, což se ukázalo i v době masového, nekontrolovaného a neodborného užívání vysokých dávek LSD mladými lidmi v šedesátých letech. Tlak démonů z nevědomí byl pro některé jedince tak velký a pro společnost rozvratný, že se LSD i přes své účinné léčebné a terapeutické účinky na lidskou psyché dostalo na seznam zakázaných látek. V roce 1966 v USA, posléze se připojily další země a jako poslední v roce 1974 komunistické Československo, které bylo světovou velmocí ve výzkumu účinků této psychedelické látky.

Vědecký výzkum zde probíhal od roku 1954 s pacienty psychiatrických léčeben, ale také s dobrovolníky a umělci. Po zákazu používání LSD k léčení i výzkumu a po komisionálním zničení zásob byl celý výzkum zatajován a posléze zapomenut.

O lidské duši

Je neviditelná. Nehmatatelná. Nezměřitelná. Nezničitelná. Nesmrtelná. Věčná. Všudypřítomná. Je celá v celém těle a celá v každé jeho části. Je stvořena mimo čas a prostor. Je dílem Božím.

Jak popsat nepopsatelné?

Každodenní realita má i transpersonální dimenzi, ale málokdo ji vnímá. Materiální svět doprovází nepomíjivá spirituální realita skrytá za hranicí našich smyslů. Je nepopsatelná. K jejímu vyjádření je nejvhodnější použít jazyk bohů – poezii.

Osud?

Vždy se ohlašuje natřikrát.

PRVNÍ

Hvězdooká

za oknem

ptáček zpívá

o dávno prožitém životě

byl můj?

Když jsem se narodila, jako kdybych se vynořila z oceánu vzpomínek. S každým dnem, měsícem a rokem se rozmlžené zastřené světlo vyjasňovalo víc a víc, svět nabýval pevných a světlých kontur, ale taky temných stínů. Učila jsem se žít v omezenosti lidského těla a zjišťovala jsem, že tento svět je plný bytostí, jimž sedí na jednom rameni anděl a na druhém démon.

Své rodiče jsem poprvé spatřila až v sedmnácti letech a do té doby jsem si často přála zavrtat se zpět do matčiny dělohy. Vplout mezerou mezi dvěma kamennými bloky nebo se protáhnout skrz skalní puklinu zpátky do toho útěšného nic, do všehomíra, a dosáhnout stavu oceánského vědomí. Na chvíli se ztotožnit s rybou, tak jako plod v matčině těle, zažívat jednotu s celým vesmírem, zkušenost celé existence a možnost prožít sama v sobě každého tvora, který kdy žil. Místo toho jsem byla vržena v nedokonalé tělesné schránce do mlhavého vesmíru a k jeho opětovnému poznávání mi mělo stačit pět smyslů silně limitovaných možnostmi mozku.

Byla to doba komunistické normalizace nastalé po okupaci sovětskými vojsky. Hranice byly uzavřené, což hodně ovlivnilo život mé rodiny. Mí rodiče totiž hned po mém narození nedovoleně opustili republiku a tím se dopustili trestného činu. A za to, že osm měsíců předtím do sebe narazili na chodbě pražské psychiatrické léčebny a zamilovali se do sebe, mohl dietylamid kyseliny lysergové.

Místo rodičů mě od narození vychovávala babička společně s tetou Terezkou. Hned od prvních záblesků vědomí sebe sama moje mozkové filtry, které normálně slouží k zabránění prožitku magických dimenzí mysli a k filtrování nespočetných kosmických vjemů, propouštěly přes hranice mého vnímání víc, než bylo obvyklé. Mívala jsem silné vizuální, sluchové a hmatové halucinace. Díky tomu jsem vyrůstala do podivínského a samotářského dítěte, nad kterým lidé nevěřícně kroutili hlavou.

Vlastnila jsem nespočet spontánních vzpomínek odnikud a dodnes netuším, čí vlastně byly, protože patřily jiným dobám a jiným místům. Čím byla vzpomínka časově vzdálenější, tím byla pro mě jasnější a živější. Říká se, že než duše vystřídají těla, musí projít mořem zapomnění a nad celým přechodem dohlíží anděl zapomnění, ale stává se, že i on sám zapomene odstranit z paměti stopy předešlých životů. Ať už je to, jak chce, mezi šestým a sedmým rokem moje rozpomínání na dávno prožité životy vymizelo. Avšak i teď, v mých čtyřiceti letech, některé dávné obrazy vidím stále před sebou v živých barvách, tvarech, zvucích a vůních. Plují jako oblační beránci mou myslí a občas se vplétají do mého současného života.

Dodneška si třeba pamatuji barokní kapličku Panny Marie. Čerstvě nabílená svítí mezi čtyřmi vzrostlými stromy. Na stříšku usedá vlaštovka, hned zase poskočí na rameno kovového křížku a se švitořením mizí uvnitř roubené stodoly, aby skrze ni prolétla do chléva.

Pamatuji se také na silného muže. Voněl potem, dobytkem, půdou, na které hospodařil, ženským klínem a vždy věděl, ke které světové straně je obrácen čelem. Byl to můj muž.

Pamatuji si švédského vojáka s kyrysem a ryšavým knírem. On byl můj vrah.

Pamatuji se na blesk, jak rozčísl nebe a zapálil kostelní věž pokrytou šindelem. To byl můj Bůh.

A moje nejvzdálenější vzpomínka přesahující spoustu generací do minulosti mi maluje před očima miniaturní zlatou sponu vykládanou emailem ve tvaru orla letícího střemhlav. Byla vyrobená pro oči bohů a já, divoká a nespoutaná barbarka, jsem skrze ni spínala nejen svůj plášť, ale i čas.

Moje nejbolestnější vzpomínka ze všech však patří tomuto životu, sedmdesátým létům dvacátého století, beskydskému kraji, začíná v den mých pátých narozenin a nezahrnuje ani rok. Je celá rozvrkočená, nesouvislá, rozpadlá do rozmanitých střípků a s odstupem tolika let možná i klame, a abych ji zase složila dohromady, nezbývá mi než si s těmi střípky hrát, tak jako to dokážou jen malé děti. Bez logiky, avšak s magií.

A tak proplouvám vrzajícím korábem proti proudu času do roku 1977, do malé vesničky na pomezí Moravy a Slezska, do kuchyně mojí babičky. Kolem mě stojí Terezka a její muž, strejda Zbyněk a sousedka Mařenka. Babička zapaluje poslední pátou svíčku na dortu a nahlas děkuje Bohu, že mě zachoval při zdraví. Plamínky kmitají našimi propletenými životy a derou se vzhůru k nebi.

„Sfoukni je, sfoukni,“ nabádá mě.

Foukám z celých plic, plamínky zhasly a paměť mé prastaré duše čadí do ztracena. Mé dětské a přitom neobyčejně rozšířené vědomí přesahující možnosti normálních lidských smyslů a ignorující realitu společnou všem lidem na chvíli splasklo.

Všichni tleskají.

Jak si babi uvázala šatku

srdcem horalky

„Babi, můžu jít na půdu?“ ptám se dneska už poněkolikáté s hlavou vstrčenou do prádelny.

„Tak jo,“ svolila konečně babi. Ztracená v páře drhne na valše květovanou zástěru.

Běžím po schodech nahoru, dupu, cestou se mi kolem lokte obtočila pavučina, rozrážím dveře, ve zbrklé mysli jsem o pár kroků napřed, a tak už rukama otevírám těžké víko malované truhlice, zatímco nohama zakopávám o střešní trám kousek nad kamennou podlahou. Dlaněmi se vlévám do prachu. Zkamením. Jsem teplá, sálám, pokrytá prachem, mrtvým hmyzem a myšími hovínky. Necítím, že mě bolí koleno a starý zrezivělý hřebík rozhrnul kůži i maso na lýtku. Chlemtám vlastní krev, stéká a kape do spár a prohlubní na podlaze. Nyní jsem já sama ta staletá a sešlapaná podlážka a z jediné kapky mé krve čtu jako z hvězd. Vidím mladou ženu z mléka a téže krve, z deštivé podhorské vsi.

Přijíždí na koňském povoze, sedí na pestrobarevné truhlici – modrá, žlutá, červená, zelená. Vysoký hubený mladý muž s odstávajícíma ušima a pomněnkovýma očima ji drží oběma rukama kolem pasu a směje se jí do ucha. Žena odhrnuje kadeře z čela, odmlouvá větru, snaží se dát nohu přes nohu a natahuje se celá dopředu. Z nejzazšího horizontu se zvedají ostravské komíny. Už vidí chalupu, ve které přivede na svět čtyři děti, prvorozenému zatlačí oči v šestinedělí, jednu dceru provdá, jednu pošle na studia do Prahy, nejmladšího syna, kterého bez komplikací porodí sama ve svých čtyřiceti pěti letech, vypraví na vojnu a jednou v pátek tu umře.

Sama.

Odpoledne všude poklidí, v kurníku promluví ke slepicím, odváže psa a sedne si s ním na lavičku pod ořešákem. Bílý voříšek s černými skvrnami jménem Haryk se jí položí k nohám a nastaví flekaté břicho k hlazení. Za soumraku ho zase uváže k boudě, dlouze pokývne do rašící koruny jeřábu, sežmoulá kůrku chleba, popije ohřáté mléko, ale ještě předtím váhá, jestli si má do něj nalít kapku rumu, nakonec to zamítne, flašku s rumem odnese do špajzu, a čeká, jestli nepřijde Zlatovláska. Později, až ji bodne za hrudní kostí a současně pocítí nezvladatelnou úzkost, vypne tranzistorové rádio, vytáhne ze skříně ramínko, na něm visí černé šaty s bílými puntíky. V umyvadle si myje obličej, krk, vrásčitou hruď. Studená voda z kohoutku přechází v ledovou, napíná a vyhlazuje vrásky. Její vědomí se navrací do mládí – hle, pije z horské bystřiny, schází z Radhoště domů, ledová kapka skápla do výstřihu, uvízla v hluboké prohlubni mezi pevnými dívčími ňadry – otáčí nadoraz kohoutkem doleva a u pasu se jí opět válí povislá objemná prsa. Rychle je vměstná do čisté noční košile vonící levandulí. Hlavu si uváže do šátku tak, jako když jde do kostela, avšak pevněji, aby jí nepoklesla brada. Bere do ruky růženec a uléhá do peřin. Modlí se, dokud neusne. Z modlitby do spánku a ze spánku do věčnosti.

Umře krásná. Se zavřenýma očima, rty semknuté v mírném úsměvu, natažená na zádech, ruce složené na břichu, prsty objímá jeden jediný růžový korálek k odpočítávání zdrávasu. Zbytek růžence vypadne z dlaní, křížek sjede do klína.

„Magdalenko, co tam děláš? Pojď už dolů!“ křičí teď na mě zpod schodů v předsíni a opírá necky o zeď.

„Babi…“ mělce šeptám vcuclá hluboko do zaprášené podlahy.

„Ty ďade jeden, bylo ti to třeba!“ zadýchaná mi pomáhá na nohy. „Ty smrade malý, že jsem ti ustoupila, nafackovala bych si.“

Vede mě po schodech dolů, jsou úzké, příkré, vysoké, nic pro korpulentní babi. Zamračená jako deštivá obloha se drží na hrudi, jde bosa, chvíli mě vleče, chvíli poponáší, já počítám kuří oka na jejích nohách. Uloží mě v kuchyni na otoman, ze spíže přináší flašku slivovice.

„Ty ďade jeden zvědavý, no počkej, ještě jednou tě uvidím u dveří na půdu a po letech zase vytáhnu důtky.“

Cvrnkne mi slivovici do rány a já se zase pořádně nadechnu. Rozbrečím se.

Korále Makové panenky

rybníčku malebný

průzračná vodičko

vršku kamenný

kde je mé srdíčko?

toulá se po břehu

plave ve vodě

čeří hladinu

v kachní podobě

Babi si vždy dělá ke snídani kafe. Když si řeknu, nalije mi do mého letního hrníčku, po kterém tancuje Maková panenka, hruškovou vodu. Tak tomu říká, když se dospělí diví, že mě napájí černou kávou. Voda vonící po kafi chrstne na dno a červená sukýnka se orosí. Teta Terka slíbila, že mi ušije stejnou, ale ještě neměla čas.

Taky mám hrníček s vílou Amálkou. Z toho piju na jaře. Babi mi do něj k snídani většinou rozdrobí chleba a zalije ho bílou kávou. Já zatím běžím na zahradu v noční košilce, plátno nasakuje rosou, lepí se mi na bosé nohy, rychle si uvážu věneček z pampelišek, vracím se do kuchyně a sednu si ke stolu. Babi už trůní na nízké štokrli u kamen mezi uhlákem a železným košem na dřevo a hliníkovou lžící loví z otřískaného rendlíku rozmočené kůrky chleba. Mě studí chodidla, choulím se.

„Magdalenko, seď rovně!“

„Babi, ty jsi jako ostříž. A já jsem Amálka, nevidíš?“ točím hlavou.

„No jo, já vím, Magdalenko,“ zablýskne se jí v malých očkách a vloží si lžíci do pusy.

„Babííí!“ zlobím se.

„Copak, Magdalenko?“ diví se.

„Babííííííí!“

Směje se, nese mi spodní prádlo a zástěrku s pejsky, věneček si zatím strčí na hlavu, převléká mě do suchého a já obdivuji, jak pampelišky ladí s její zelenofialovou šatkou. Dívám se z okna, když noční košilku s ucouraným spodním lemem věší na šňůru na sluníčko. Úplně zapomněla, že má pampeliškový věnec na hlavě, chodí s ním až do oběda, má ho mírně našišato, má ho na hlavě i v konzumu, kupuje máslo, mléko, chleba a rohlíky a drží mě přitom za ruku. Mhouřím oči a najednou mi povadlé žluté střapaté hlavičky připadají jako hvězdičky na svatozáři, jakou mají sochy v kostelíčku, kam s babičkou každou neděli chodíme. K obědu babi vždy šatku sundává, rozváže ji a pomalým obřadným pohybem si ji položí kolem krku, jako když pan farář při mši rozprostírá naškrobený čtvereček plátna na oltář, aby na něj postavil kalich s vínem a nádobu s hostiemi. Zvadlý věneček se tedy sesune dolů, válí se na zemi pod stolem a mně je najednou smutno, protože víla Amálka klopí víčka a rozplývá se v prázdnotu.

Na podzim mám nejraději šedý hrníček s červenými šípky a v zimě, když praská oheň v kamnech a mráz maluje po okenním skle, se těším pohledem na soba s černým parožím a červené sněhové vločky.

Ale teď je počátek léta. Jdu si do jizby pro bílé korále, babi se zlobí, ať to nejdřív dojím, říkám, že hned přijdu, a taky že jo, šourám se zpátky k chlebu namazanému máslem a jeřabinovou marmeládou, obrovské korále držím v ruce. „K čemu mi jsou, když nemám červenou sukýnku,“ povzdechnu si a obtočím je raději kolem talíře.

„Babi, přijde dneska teta Terka?“

Sekne lžící o rendlík a jde ven. Pro jistotu ještě bouchne dveřmi a slepice na dvorku leknutím popoběhnou, popoletí. Nakoukne nazlobeně otevřeným oknem do mého talíře a vrací se zpátky. Vezme si nůž a krájí mi nakousnutý chleba na vláčky.

„Je pátek, Terka nepřijde,“ shrne do jedné věty svou zlost, shrábne korále revmatickými prsty a pověsí mi je kolem krku. „Víš přece, že v pátek nechodí, maková panenko.“

Novoluní

za nocí

když ty spíš

luna pláče

a já s ní

Terka je babiččina nejstarší. Je jí třicet dva let a jediná ze všech jejích dětí má pomněnkové oči. Babi má oči oříškové, stejně jako já a moje máma. Strejda Zbyněk je o čtrnáct let mladší než Terka, o třináct let starší než já a má oči jako chameleon. Někdy mi připadají zelené, jindy šedomodré a nedávno byly dokonce bezbarvé. Ležel v kuchyni na otomanu a zvracel do lavoru na podlaze. Babi chodila kolem něho, očima metala blesky a spínala ruce někam ke stropu.

„Ó, ty prevíte kurevskej, já ti dám chlastat kořalku, no počkej, ty kurvo ochlastaná!“ otevírala okno a já jsem se krčila v koutě, pak jsem se tiskla ke zdi, k té staleté chalupě, cítila jsem cihly za zády a pojivo mezi nimi, vrůstaly mi do těla, cihla po cihle, a já se zároveň rozrůstala na břehu říčky do hlíny jako kořeny stromu. Najednou přišli muži s krumpáčem, přenesli mě jinam, vlhčili mě vodou, šlapali po mně bosýma nohama a pěchovali mě do forem, strčili do kolny, vzduch tam proudil, já jsem se sušila a cihlářský komín rostl do nebe.

Babi mě hladí po hlavě.

„Jen se na něho podívej, Amálko, na hňupa,“ syčí směrem k otomanu a můj komín se rozpadá, sune se k zemi, Zbyněk se naklání nad lavor, ale minul, kydá zvratky na podlahu, babi jde do předsíně, bere metlu do ruky a přetáhne ho několikrát po hřbetě.

Zbyňkovi je to putna, neví o tomto světě, leží s obličejem otočeným do polštáře a rukou šmátrá po podlaze, prstem kreslí v tom hnoji.

„Ty ludro jedna nachlastaná, já ti dám!“ vyhrožuje mu babi, metlou se zapřísahá a do toho vejde Terka. Babi zmlkne, sedne si ke stolu a sepne ruce před sebou. „Však na vojně ho naučí,“ prorokuje.

Terka si svléká svetřík. „Ahoj mamko, ahoj Magdalenko,“ usměje se do kouta a já vím, že už bude ticho, že Terka vše uklidí, Zbyňka vykoupe, převleče, uloží, a tak se znovu vydávám na fantastickou cestu skrz zeď a rozpadám se do cihel za zády a utíkám ohni, proudícímu vzduchu, omezující formě, odháním od sebe krumpáč a sevřu řeku z jedné strany, slyším, jak klokotá, víří, šumí, a kořeny stromu mnou pronikají, jsem síla, život, řád, jsem ukotvena v proměnlivé změti, a i kdybych byla vrba vykotlaná, zase obrazím. Já dravá. Magdalenka, Amálka, Maková panenka.

Usínám v koutě a Terka mě v náruči přenáší do postele, zrovna se mi zdá o měsíci, zavlnil se na hladině dávno vypuštěného rybníka, rozhrnuju rákosí, objala mě vrba, nový srpek připlul blíž a já se poklonila: „Vítám tě.“

Pod Stolovou horou

kozy skáčou po stěnách

slunce krok sun krok

stín se vrhá

do údolí

Když jsem s babičkou jela vlakem na návštěvu staříčka Rudyna, nemohla jsem dospat vzrušením, protože mě babi poprvé vzala někam na výlet. Mašina s jedním vagónem se šinula po trati vklíněné mezi beskydskými kopci, babi seděla, chroupala kousky jablka, místo šatky měla na hlavě klobouček a v uších se jí pohupovaly zlaté náušnice s bílou perličkou.

„Babi, ty jsi dneska tak krásná,“ rozplývám se a oříškovýma očima střídavě hltám sváteční podobu mé babičky a kotáry ubíhající za oknem vlaku. Zděné chalupy už dávno vystřídaly dřevěnice s tyčkovými ploty, mávám z otevřeného okýnka pasoucím se ovcím a kravám, ale babi mě stahuje dolů na sedadlo. „Magdaleno, sedni si na šparu a daj už pokoj!“

Na políčkách stojí ukřižovaní strašáci a do těch se lnem zapichují shrbené stařenky lípové ratolesti vytrhnuté na svátek Božího těla z vyzdobených oltářů, aby si díky nim pojistily vysoký vzrůst lněných stonků. Čím víc se vzdalujeme od naší chalupy na předměstí, tím je babi nervóznější.

Vystupujeme na malém horském nádražíčku a hned šplháme do mírného kopečka, babi v kostýmku modré barvy a růžové hedvábné halence s krajkovým límečkem, za první zatáčkou si sundává sáčko, rozhaluje výstřih, utírá si kapesníčkem čelo a obličej.

„Babi, je ti horko?“

Žádná odpověď, stiskne mi víc ruku, přidává do kroku, táhne mě za sebou jako železnou kouli.

„Babi, bolí mě nohy.“

Nic, semkne rty ještě pevněji, teprve až když se před ní otevře rodná krajina jako zapomenutá kniha, babi se zastaví, pootevře ústa a tiše vzdychne k pasekám, dřevěnicím rozesetým po údolí i k těm ostře zaříznutým do strmých svahů, silueta kostelíčka na vrcholu Radhoště jí vžene slzy do očí, babi položí tašku na pěšinku, pustí mou dlaň, chytne se za zlatý křížek na krku a opírá se o něj jako o hůl.

„Potvorstvo jedno,“ rozčilovala se ráno před odjezdem, když nemohla zapnout řetízek, prostrčit menší očko do většího, nakonec jsem to zkoušela já, ale menší očko se mi vysmeklo z ruky, křížek zapadl někam pod otoman, babi sakrovala a brala Boží jméno nadarmo, nakonec vytáhla strejdu Zbyňka z postele. Zbyněk si pěstuje svaly, a tak vzal jednou rukou za otománek, jako pírko ho nadzvedl, sebral křížek z podlahy, provlékl menší očko větším, jednou, dvakrát a vracel se rozmrzele do peřin. Babi už mívala problémy i s knoflíky, prsty měla totiž ohnuté a zkroucené, načervenalé, vypadaly skoro jako pařáty. Snubní prstýnek jako kdyby se za ta léta zmenšil, nešel sundat a babi si ho vezme do hrobu jako němou výčitku, protože zevnitř je vyryto jméno Antonín a datum jejich svatby – 22. 6. 1934.

Tahám strnulou babi za loket, bojím se, že zkamení, že obroste mechem, trávou a promění se v další beskydský kotár, po kterém budu bezradně běhat nahoru a dolů, nikdy jsem ji ještě neviděla tak dlouho mlčet a nehýbat se, nelíbí se mi to.

„Babi, chce se mi čurat,“ snažím se odtrhnout její malé oříškové oči od nízké dřevěné chaloupky stíněné vzrostlými stromy.

Od Radhoště se ženou přímo k nám černá mračna.

„Tohle nevypadá dobře, Radegast se zlobí, musíme přidat, nebo zmokneme,“ znovu mě popadne za ruku. „Nezapomeň pozdravit a za všechno poděkovat, to ti povídám!“

„Babi, kdo je Radegast?“ ptám se, ale to už obcházíme rozrostlý hloh a z lavičky na zápraží se pozvedá staříček Rudyn.

„Teď daj pokoj,“ říká mi babi a její rozbušené srdce strhlo i to moje do kalupu.

Staříček Rudyn

zastav čas

ať se roztáhnou do tvarů

do barev

šmouhy

kolem nás

„Vítám ťa, děvucho,“ objímá babičku a tvář se mu vrbí a varhánkuje, pokožka praská jako půda v období sucha a malé oříškové oči ovívají hluboké vějířky. Čelo má od jednoho spánku k druhému několikrát rozříznuté vráskami, překvapením zvedá obočí a ty hluboké brázdy se mění v hučící vlnobití. V praskot, jekot a kravál dřeva hrnoucího se dolů po ledové řece při jarním plavení dříví. Připadám si jako jedno z polen, které uvízlo při břehu, a čekám, až někdo ze sezónních dělníků vkročí do vody a pomůže mi zase do běhu. Jako tonoucí se chytám staříčkových očí, protože jsou stejné, jako má babi.

„Dobrý den, Rudynku,“ drží se babi jeho rukou.

Vidím, že babi se topí v celém moři studu, příměstská panička, která padla tak, jak se to stává andělům, drží se teď svého jediného bratra jako záchranné bójky a mě si prohlíží, jako kdyby mě viděla poprvé a přemýšlela o tom, ke komu to děcko vlastně patří.

Vodní vír mě opět stahuje dolů, pod hladinu, nemůžu se nadechnout, rychle se hrabu zpátky přes spadlé kožní záhyby a zavrtávám se do staříčkových duhovek.

Staříček mi jde na pomoc, usměje se, víčka padají dolů, zavírají se za mnou a já jsem najednou v jeho životě, jen na okamžik, než se staříčkovi zase rozsvítí svět, ale i ta vteřina, ta jepičí chvilka stačí k tomu, abych zhlédla celý film, v němž sehrál hlavní roli.

Dojalo mě, z jakého statného ogara celý seschl a pokroutil se. V té tmě pod jeho víčky mi nejvýrazněji probleskly věžní hodiny, jabloňový sad, plaňkový plot a před ním mládenec v bílé lněné košili s barevnou výšivkou, s rukama založenýma v bok. Jedno koleno pokrčené, jedno rameno vytočené – smělý postoj zdivočelých zbojníků, kteří kdysi dávno prchali před dráby do tajných skrýší vysoko v horách. Vlasy má sčesané na stranu a právě teď slunce zamířilo do sebevědomého hrdého obličeje a na širokém čele se objevil náznak první mělké brázdičky. Podle mě tomu mládenci chybí jen sekerka, protože strejda Zbyněk mi povídal, že v nebezpečí dokázala celá zbojnická banda po sekerkách zaťatých do hladkého kmene vyšplhat až do vysoké koruny stromu a tam se skrýt.

Staříček jde pár kroků zpět na zápraží, asi mi čte myšlenky, protože si bere něco do ruky, není to však sekerka, ale hůl. Koukám na ni a kulím oči, no tohle, žádný jednoduchý rovný a nahoře zatočený kus dřeva jako obvykle, ale masivní pokroucená hůl, která se drží za umně vyřezané děsivé rohaté zvíře a to něco mezi kozlem a ďáblem má stejně vykulené oči jako já, koukáme na sebe, já a rohatec, a staříček se chechtá, holí do mě trká, čeká, jestli couvnu, ale to já zase ne, rozkročím se, založím ruce v bok, vytočím rameno a ptám se: „Staříčku Rudyne, kdo je to Radegast?“

„Nejdřív mi pověz, jak ti říkají!“

„Magdalenka,“ předběhla mě nedočkavá babi a staříček se na ni zamračil.

Ve dveřích se objevila staříčkova stařenka, utáhla si uzel pod bradou a zavolala: „Tuž pojďte dál!“ tak nahlas, že jsem se bála, jestli se celý širý svět do malé nízké roubenky pod horami vejde.

Ptačí

naslouchej starcům

co povídají

přiletí hejno

hladových ptáčků

zobají a zobají

Stařenka je droboučká, je jako věchýtek, pobíhá po světnici jako čamrda, hned je u pece, hned u stolu, tu podá staříčkovi fajfku, přitom mě pohladí po vlasech, tu zamíchá v hrnci, utře židli a přisune ji babičce, aby se konečně posadila, hned zas odbíhá do komory a nese si kameninový hrnec.

Babi už zase ustrnula jako kámen, stojí na prahu, očima hladí světničku, ve které se narodila, a počítá svaté obrázky opřené pod začouzeným povalem o zeď. Ježíš Kristus se zářivým rudým srdcem na hrudi, vedle skupina andělíčků kolem narozeného Ježíška, ještě jeden skoro stejný Ježíš Kristus, ale tentokrát bez srdce a nakonec Panna Maria s rudým srdcem na dlani. Dojatá babi pokyvuje hlavou, nic se nezměnilo, jako kdyby se vrátila v ten den, kdy odsud odcházela jako nevěsta k oltáři, aby tam sebejistě pronesla: „Beru si tě za pravého a věrného manžela a slibuji, že ti zachovám věrnost a lásku manželskou, nikdy tě neopustím, nýbrž budu s tebou všecko, ať dobré či zlé, až do své či tvé smrti snášet a trpět, k tomu mi dopomáhej Pán Bůh na přímluvu Matky Boží a všech svatých. Amen.“

Stařenka se posadí vedle mě, po očku mě pozoruje a culí se, a zatímco si prohlížím její tmavě modrou sukni s bílým potiskem, světle modrou jupku a tlusté vlněné vzorované ponožky, ptá se babičky: „Kdy jsi u nás byla naposledy, Aničko?“ Odpoví si sama: „To už bude takových krásných čtyři či pět roků, že jo?“ Nakloní se ke mně ještě víc, chytne mě za bradu a otočí si můj obličej k sobě. „Ale Terčina není, viď?“

Babi se konečně posadí, opře si loket o stůl, bradu o pěst a zavrtá se do mě pohledem jako do příčiny všech nářků ve zpovědnicích.

„Helenčina,“ oznamuje stařenka významně staříčkovi.

Staříček pěchuje fajfku a říká: „Magdalena je naše, tak vám pravím, amen.“

Bodejť bych nebyla, když mě měl před chvílí schovanou pod víčky a já se stala jeho jepičím dvojníkem.

A stařenka je už zase na nohách, pozoruju krpce přivázané řemínky kolem kotníků, běhají kolem vápnem obílené pece na chleba a v kamnech pod plotnou hlasitě praská oheň. Stařenka přináší půl pecnu chleba, máslo, přímo před mým nosem bouchne o stůl hrnkem s čerstvě nadojeným mlékem. Na hladině sedí čepice smetany.

„Pij, maličká, to není jako ta lura v plastovém pytlíku, kterou ti kupuje babička, to je přímo od kravičky, pak se jí běž poděkovat, má to ráda,“ přikazuje stařenka a já nořím nos do smetany, lokám, hltám, mlaskám a všichni se na mě dívají. Babi mi na cestu do chléva podala krajíc chleba namazaný máslem a já s tím pokladem a bílými vousy kolem pusy vybíhám ven.

Na zápraží se zakusuju a už si to ke mně rázuje strakatá kočka, mňoukne na pozdrav a obtočí se mi kolem nohou. Vrní, mňouká, otírá se o mě, zvedá nahoru čumáček a přivírá oči. Dřepnu si k ní na bobek, hladím jí srst, trochu to zajiskřilo, přivírám oči jako ona a najednou vidím, že temnošedé mraky na obloze mají stejný tvar jako černé skvrny v kočičím kožíšku. Zdá se mi, že to, co je na obloze, je nějakým způsobem otisknuto i na zemi, pokládám chleba na lavičku, dělám si z dlaní dalekohled, přibližuju si zamračenou oblohu blíž a nyní zpoza Radhoště vyskakuje celé zvíře, rozeznávám rohy, tlamu, kopýtka vržená dopředu a fascinovaně koukám, jak se po nebi žene kráva, a tu mi došlo, že mám jít do chléva poděkovat za čerstvě nadojené mléko v mém bříšku.

Ve dveřích jsem se zarazila, protože hned vedle krávy je ustájen kůň. Je mi líto, že mu nemám za co poděkovat, bojím se, že bude smutný, a tak své poděkování stračeně špitnu, sotva hlesnu, ale kráva jedna důležitá schválně bučí a dělá povyk, šťastná, jak je užitečná, už ji podezírám, že to dělá koníkovi s prověšeným hřbetem natruc.

„Ty jsi ale kráva důležitá,“ odmítám její bučení a radost.

Kůň zaslechl neznámý hlas, zvedl hlavu a zaměřil ušní boltce směrem ke mně, jeho levé oko mě zkoumalo, tak jako já před chvílí zkoumala nebe.

„Jmenuje se Kuba a už je starý a sedřený jako já,“ zašeptal mi staříček Rudyn přes rameno.

Jde k němu, také mu něco tiše říká a vyvádí ho ven. Kuba se poskládá na zem, válí se v trávě na zádech, já se tomu směju a staříček také, určitě se směje i Kuba, protože staříčkovi se lesknou oči láskou, a kráva nesouhlasně bučí uvnitř. Staříček na mě spiklenecky mrknul celý šťastný, že může Kubu někomu předvést, stojí nad ním jako pan farář nad tělem Páně, ale já cítím, jak houstne vzduch, tíha se snáší do prostoru odnikud, plíce se mi napnuly ostrou vůní, kterou zdvihnutý vítr vymetl z lesů, v uších mi zní smykání dlouhé a těžké klády po kamenité cestě, dunění staříčkových holínek, krok za krokem, rok za rokem, muž a jeho kůň stahují dřevo z hor do údolí a na poli za nízkou dřevěnicí bezdětná žena okopává brambory a obává se toho, že hladký kmen pokáceného smrku nečekaně sjede a jejího Rudyna zmrzačí. Za mými zády se ozývá drsným hlasem rubisko, z něhož je dnes už zase vzrostlý les, dřevorubecká sekera se zatíná hluboko do kmene stromu, zbojníkova ruka se kdesi zatíná v pěst, nechci se otočit, abych se neztratila v hlubokém pralese, nemusela bych už najít cestu zpátky, a do toho uhodil hrom.

Staříček vede Kubu zpátky ke kravce, nebe křižují blesky, zase mu něco šeptá do uší, neví dne ani hodiny, kdy spočine v zemi, cítí, jak si ho prsť přitahuje k sobě, a raději by odešel z tohoto světa bez svátosti pomazání než bez rozloučení s Kubou. Zajde i za uraženou stračenou, poplácá ji a pohladká: „No, moja.“

Chtěla bych se zase schovat do bezpečí staříčkových duhovek, vytáhnout z nich nějaký dávný okamžik, třeba uvidět Kubu jako neposedné hříbátko, ale z nebe se spouští prudký liják.

Staříček už nebyl pohroužen do života, už se nedíval dopředu do budoucnosti, jako člověk v nejlepších letech, ale otáčel se dozadu, ke vzpomínkám. Zatímco já, dítě, jsem se ještě stále přizpůsobovala svému tělu, on ho už opouštěl. Díky tomu naše duše snadno navázaly kontakt a náš vzájemný dialog probíhal na jejich úrovni.

„A je to tady, každoroční monzunový déšť,“ poučil mě tenkrát staříček, ale já jsem byla přesvědčena o tom, že to ten tajemný Radegast bičoval kamenité zápraží, staříčkova ohnutá záda a moje dva ďolíčky ve tváři, když stařenka vykoukla ze dveří a svolávala: „Tuž pojďte rychle dovnitř!“

Jalová žena

narodila se

pro jediný sen

na zmáčený polštář

se rozprostřel

Stařenka mě svléká z mokrého, šaty přehazuje přes bidlo nad pecí a mračí se sama na sebe. Neumí se dotýkat tak něžně jako babi, všechno ze mne rve, jako kdyby trhala trávu králíkům. To babi může lát a klít na celý svět, rouhat se pánubohu, ale těma revmatickýma rukama hladí, uhlazuje, uklidňuje, ať dělá cokoliv, třeba jen natřásá po ránu polštář, protože babi je ta, které nešťastným způsobem zemřelo v náruči prvorozené miminko. Stařenka mi ukazuje prstem, ať si vylezu dozadu na pec, kde už na mě čeká ovčí houně, obrovský naducaný péřový polštář a vlněná deka. Dívám se prosebně na babi, třu dlaní o dlaň, nechci jít spát, ale babi sedí v koutě u stolu, v očích se jí třpytí slzy jako hvězdičky na noční obloze a připíjí si se staříčkem kořaličkou.

Lehám si na teplý polštář jako na letní sluncem prohřátý obláček a únavou se mi přece jen klíží oči. Stařenka spokojeně pokýve hlavou: „No vidíš, děvucho.“ Dává vařit brambory a pak usedá k velkému kolovratu uprostřed sednice a začne šlichtovat lněnou přízi.

Otočím se k ní schválně zády, nosem jsem nalepená na obílené hrubě otesané trámy a zlobím se, ale stařenka má za to, že každé děcko by se mělo během dne prospat, protože prý v denních snech potkává svého strážného andělíčka.

Nikdy neorodovala modlitbou rodičů jako babička – svatí andělé strážní, prosím vás co nejsnažněji, bděte nad mými dětmi, ochraňte je na těle i na duši, nedopouštějte, aby se některé z nich dalo na scestí a v hříchu zahynulo. Vyproste jim i mně vytrvání v dobrém a jednou nás uveďte do náruče Boží. Amen.

Kolovrat začal příst, babi i staříček nejdříve ztichli, ale nakonec zase počali nótu, ale jinou, poklidnou, konejšivou, já se propadala někam ke svému andělskému strážníčkovi, babi vyprávěla o Terce, Zbyňkovi, o sousedech, o městě a o všem mně tak známém a to mě uhoupalo jako kolíbka. Ale pak, zrovna když jsem překračovala práh spánku, vzpomněla si i na mou mámu.

Falešný tón se mi zabodl do srdce a můj strážný anděl na mě vyplázl jazyk.

Radegast

hladina se utišila

bělounkou břízu

zrcadlila

„Vstávej, Magdalenko!“ budí mě babi, „musíme na vlak.“

„Tak co, viděla jsi svého andělíčka?“ ptá se mě stařenka a chystá na stůl brambory v kyselém mléku.

„Jo, viděla.“

„No a? Jak vypadal?“

„Měl rohy, dlouhý chlupatý jazyk a kopyto.“

Staříček se rozesmál. Oči se mu zúžily do tenoučkých škvírek a smál se tak, až mu z nich vyskakovaly slzy. Utíral si je do rukávu, a když stařenka prošla kolem, zatahal ji za suknici. „No vidíš, a máš to!“

„Celé se jí to v té hlavičce popletlo, tolik zážitků za jeden den,“ omlouvala mě babi a oblékala mě zpátky do suchých šatů.

Za dvěma malými okýnky ještě pořád pršelo.

„Co se popletlo, nic se jí nepopletlo, ta děvucha je pod ochranou rohatých sil,“ jiskřily staříčkovi slzy kolem škvírek, když se zakuckal smíchy.

Stařenka přišustila rychle ke stolu a vzala mu láhev s pálenkou.

„Už nepij, neznabohu jeden!“

Babi celá zrudlá v obličeji mě vedla ke stolu, pára z horkých brambor mi vnikala do nosu. Popotáhla jsem. „Jakých rohatých sil?“

Babi mlčela schovaná ve svém talíři, rozhňacaná v mléku mezi bramborami, staříček seděl se založenýma rukama, usmíval se, škvírky se rozevřely, dva oříšky vypadly a zakutálely se někam pod lavici. Pálenka se staříčkovi vrazila do očí a vypálila mu z nich tento svět. Pozemské hranice se posunuly, rozpustily, jakýsi proměnlivý svět bez pevných hran se rozevřel a já si ho prohlížela jako barevnou obrázkovou knížku plnou dobrodružství a kouzel, kterou mi přinesla Terka, ale já moc dobře vím, že mi ji po Terce poslala máma, protože jsem z té knížky vždycky ucítila i její vůni. Nenapodobitelnou, jedinečnou, zrádnou, patřící nádhernému rajskému květu, pod kterým číhá jedovatý had.

„Jez, děvucho, ať máš sílu,“ postrčila mě stařenka i s židlí blíž ke stolu a vrhla vyčítavý pohled na staříčka.

„Vždyť já to tak nemyslím,“ pohladil staříček babičku po ruce. „Každý si neseme životem nějaký kříž na zádech. Hlavní je se z toho neposrat!“ štěknul k peci na stařenku.

„Nemluv tak, ty pyščisko jedno!“ zlobila se stařenka, pak si zase sedla ke kolovratu a začala příst čas. Zapředla do něj i nás, babi se začala bát, aby nám neujel vlak, staříčkovi se vrátily do očí zatoulané oříšky a mně vyrazily boule za ušima, když jsem si pochutnávala na bramborách nakyselo.

Bůh a Noe

lidé roztáhli deštníky

lípy si převrátily listy

naruby

I když babi měla deštník a já červenou pláštěnku, vrátily jsme se domů celé mokré. Horský déšť člověka pořádně propláchne, vnikne i knoflíkovou dírkou pláštěnky, podklouzne pod deštník, nasákne do ponožek a tvrdošíjně staví do cesty kaluže. Když potom zase vyjde sluníčko, i ta sebemenší kalužinka se rozzáří a roztřpytí stejně jako duhové kapky sedící na stéblech trav.

Dodneška v každé takové kapce vidím odraz staříčka a stařenky, jak stojí vedle sebe na zápraží a mávají nám.

Babi celou cestu domů nepromluvila, vlak uháněl po kolejích zešedlou mrskanou krajinou, pak voda zurčela a stékala po silnici vedoucí na Ostravu, občas babi cáklo z deštníku přímo za límeček, projíždějící auta s rozběsněnými stěrači nás několikrát ohodila a vítr spěchal do pekel. Nakonec to babi vzdala, složila deštník a vydala svůj parádní klobouček napospas vodnímu živlu.

Když jsme konečně dorazily k našemu domu a babi za sebou zavřela branku, nejdříve rudé světlo prolítlo trhlinou mezi mraky a pak se v dálce nad Lysou horou rozkročila duha. Bylo to krásné, velkolepé a přestalo pršet.

Slitovníče největší, beránku tichý

byl jednou jeden varhaník

věřil v nebeského Boha

a pozemskou radost

tenkrát v baroku

Zvon svolává na mši. Babi nemůže zapnout svou sváteční kabelku. Je malá, černá, lesklá, s kovovým patentem na zapínání. Uvnitř má babi modlitební knížku a krajkový kapesníček. Cesta ke kostelu vede rozkvetlou lipovou alejí a na jejím konci čekají rozevřené dveře, kropenka a úplně vzadu mezi dvěma okny s barevnou vitráží bělozlatý svatostánek ozdobený kyticemi bílých lilií.

Babi jde dovnitř, má své místo vpředu v lavici. Já se strejdou Zbyňkem otevíráme malá postranní dvířka a vysokými úzkými schody se dotočíme až na varhanní kůr, protože Zbyněk každou neděli šlape měchy.

Neviděla jsem na pana faráře a neposlouchala jsem ho, čekala jsem jen na varhanní vstupy. Od té doby, co pan farář přijal novou varhanistku, zněla chrámová hudba opojněji, důrazněji a živěji, skoro by se zdálo, že byly vyměněny i varhany, nejen varhaník, a taky najednou přibylo věřících. Ta žena vyvolávala v místních zvědavost svým hudebním projevem, ale i tajemností, nekonvenčním životem a rodinnou tragédií, která jí dodávala punc nedotknutelnosti. Avšak její bujné a pevné poprsí svobodné, nezadané dvacetisedmileté ženy si říkalo o doteky. Lidé byli z jejího charizmatu zmatení a chodili kolem ní po špičkách. I ti starší ji zdravili jako první a pak jí viseli očima na rtech, když se jí ptali: „Jak se máte, Kláro?“ Jen Zbyněk se choval jako slon v porcelánu, a když zrovna nešlapal vzadu měchy, stál přímo nad varhanní klávesnicí a fascinovaně z výšky pozoroval nadprůměrně vyvinutý hrudník o deset let starší Kláry.

Znovu ve vzpomínce sleduji plnoštíhlou varhanistku s černou stužkou těsně uvázanou kolem krku, na níž visel nápadný křížek posázený rudými granáty, Zbyňka a Ježíše Krista, jak se z malované klenby nad chórem s rozevřenou náručí a celý v bílém snáší z nebe přímo ke mně.

Stránky modlitebních knížek zašustily, všichni zpívali spojeni náhle do jednoho společenství, jediného citového soukolí, hudba je nesla na jedné vlně, mizely rozdíly a padaly psychické zábrany. Něco bylo ve vzduchu a na kůru to jiskřilo a sršelo, jako kdybych hladila srst smečce koček. Varhany oněměly, babi dole v lavici zavřela pusu a oči a nahoře na kůru se tělo mladíka položilo do těla ženy, jejíž silné nohy před chvílí drtily pedál. Dvě duše poklekly na dřevěné modlitební klekátko, zakryla jsem je svým bílým svetříkem a sama jsem se schovala za varhany, abych neviděla, jak rozčepýřený Zbyněk strká hlavu i ruce varhanistce do výstřihu a vyhrnuje sukni, kterou ta nezávislá žena překypující touhou po dítěti natrhla, když dychtivě rozevřela stehna.

Po skončení mše mě Zbyněk držel za ruku a čekali jsme uprostřed aleje na babičku. Lípy nám voněly nad hlavou. „Dobrý den, dobrý den, dobrý den,“ zdravili jsme sousedy a Zbyněk se na mě smál jinak než jindy a sám od sebe mi sliboval celý kopec zmrzliny.

Babi konečně vyšla z kostela společně se svou dlouholetou stejně starou kamarádkou, naší hodnou sousedkou Mařenkou.

„To jsou nápady, teď před obědem,“ kroutila hlavou, když jsme je vyprovázeli domů a Zbyněk nesměle mluvil o cukrárně. Sama by do místní cukrárny nikdy nevkročila, i kdyby jí za to slibovali hory doly. Nakonec mu podala papírovou dvacetikorunu: „A zbytek mi vrátíš, to ti povídám.“

V cukrárně mi strejda Zbyněk kupoval kopeček zmrzliny za kopečkem, potom seděl, prsty bubnoval do desky stolku, a když kolem výlohy procházela rychlým krokem růžolící slečna varhanistka, skrčil se, aby ho neviděla. Oba dva jsme se tomu smáli, Zbyněk si prohrábl vlasy, oči mu plály. „Bože!“ výskl si hlasitě, s radostí a dál bubnoval prsty, dokud jsem neprojedla celých dvacet korun, dokud jsem do sebe nenacpala dvacet kopečků vanilkové zmrzliny.

Celé odpoledne mě bolelo bříško a babi u mě seděla s lavorem na kolenou.

Celý týden až do další neděle babi se Zbyňkem nepromluvila, kromě jediné věty a k tomu uštědřeného pohlavku. „Ty chachare jeden, já bych tě…“

A celý můj život mě nostalgicky dojímá zvuk kostelních varhan.

Pán Lysé hory

temný mrak

taky si chtěl hrát

spolkl sluníčko

a kus oblohy

Pak přijela pouť tak jako každý rok. Kolem hostince U Ondráše se rozložily kolotoče a houpačky.

Svátečně oblečená Terka přijela na víkend se svým manželem Pavlem. Hned se vytratil i se Zbyňkem na pivo. Jak babi nerada viděla, když se Zbyněk naléval v hospodě, tak ho k pípě sama vyháněla, pokud tam hodlal vysedávat její zeť, protože jeho obvyklým stylem bylo vyvolat rvačku, udělat pořádnou ostudu, potom nabančit a sprostě nadat Terce a druhý den vylehávat v posteli a stydět se z ní vystrčit nos.

„Holka, co ty na tom chlopovi máš?“ vzdychala babi pokaždé, když mu Terka nesla snídani do postele a dělala, že se včera vlastně vůbec nic nestalo.

Terka a její manžel nechodili do kostela. Babi z toho byla hodně špatná a svému zeti nemohla přijít na jméno, protože si Terku po svatbě předělal k obrazu svému. Nejdříve vyhodil do popelnice krucifix, který si přinesla z domu jako součást výbavy, potom následovala modlitební knížka a nakonec ji přesvědčil, že modlit se k něčemu, co nikdo nikdy neviděl, nezměřil a nedokázal, je naprostý nesmysl, hovadina a ztráta času. Myslel si tak jako většina lidí, že člověk je jen tělo z masa a kostí. Omyl. Jsme čistým vědomím, které po smrti neumírá, ale naopak se rozšiřuje. Smrt je jako zhašení svíce, protože se rozednilo.

Terka mě vzala na kolotoč a houpačky, a když za námi přišla nastrojená babi, šli jsme všichni do hospody na oběd. U Ondráše bylo narváno a volné stoly už byly jenom v sále. Babi nám objednala řízek s bramborovou kaší, ale strejda Pavel si nenechal jen tak poroučet a již mírně opilý pro sebe i Terku objednal vepřové se zelím a bramborovým knedlíkem. Zatímco jsme čekali na jídlo a mezi babi a strejdou Pavlem lítaly blesky, sevřela jsem se úzkostí, pocitem mrazivého děsu, nečekaným dotykem odněkud z podmořského dna, něco po mně chmátlo ze tmy a vlasy svázané do dvou culíků se mi naježily i s pentlemi. Začala jsem hystericky brečet s očima upřenýma strnule před sebe.

„Magdaleno, co to jsou za moresy?“ divila se babi.

Terka mě objímala, konejšila: „No tak, Magdalenko, to nic, co je ti, mluv!“

Zbyněk mě tahal za ruku, že půjdeme ven, že mi vystřelí na střelnici opičku nebo třeba papírovou růži, ale já jsem do něj bouchala pěstičkami, kopala červenými lakovanými střevíčky do vzduchu a řvala jako tur. Během pár minut jsem se stala jednou z pouťových atrakcí, protože můj křik přivolal všechny do sálu, stáli kolem našeho stolu a já měla sólo.

Strejda Pavel se zvedl ze židle, šel k protější stěně, sundal z ní velký obraz a zasunul ho do kouta za stůl, na němž byly vystaveny věci do večerní tomboly.

„Co čumíte, nikdy jste neviděli vystrašené děcko?“ točil se kolem své osy a bodal očima do přihlížejících, čímž okolo mne vymezil ochranný kruh a mně se ulevilo, utřela jsem si slzy a popotáhla jsem nosem. Babi rychle vytáhla kapesníček a utírala mi zpocený obličej.

„Tak kde je s tím jídlem?“ sedal si strejda Pavel zpátky, rozhlížel se po číšníkovi a uštědřil Zbyňkovi herdu do zad. „Co kdyby ses nestrefil, co pak?“ smál se do půllitru, „začala by řvát nanovo, že princezno?“ mrknul na mě, pak se pohledem zatoulal do Terčiných zamilovaných očí a rychle od nich utíkal pryč, protože Terka byla tak dobrá, chápavá a sebe popírající manželka, že se mu z toho dělalo nanic.

Jako dítě mě často takhle zničehonic přepadal strach z normálních věcí. Jako kdyby pod rentgenem mého vnitřního zraku změnily význam, což u mě vyvolávalo panickou úzkost. Na temný šerosvit toho obrovského děsivého obrazu nikdy nezapomenu. Pán Lysé hory, hajduky nepolapitelný zbojník Ondráš, seděl bezvládně na lávce, opíral se o roubení hospody a u nohou se mu válel jeho vlastní obušek, kterým ho jeho přítel a druh ve zboji Juráš bacil po hlavě. Z levého spánku mu tekla krev a ta rudá byla jedinou olejovou barvou, která stářím nepotemněla. Svítila ve tmě jako pouliční lucerna a neuvěřitelnou silou přitahovala moje vystrašené oči jako dva noční motýlky.

Terka

šeptám květině

že je krásná

nade všechno

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mušle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.