Josef Volák

Po ukončení ZŠ v Děčíně se Volák vyučil elektrikářem v Meziboří u Litvínova.

V roce 1959 nastoupil do Chemických závodů čs.-sovětského přátelství v Záluží u Litvínova jako dělník a současně začal večerně studovat Střední průmyslovou školu elektrotechnickou v Chomutově.

Po maturitě (1963) a vojenské službě se zde stal projektantem. Roku 1968 spoluzaložil nakladatelství Dialog v Mostě a byl jeho redaktorem, po jeho zrušení (1970) se v Severočeském nakladatelství v Ústí nad Labem stal vedoucím redaktorem detašovaného pracoviště Most.

Roku 1982 dálkově absolvoval filmovou a televizní dramaturgii a scenáristiku na FAMU. V 80. letech byl ve svobodném povolání.

Roku 1989 se podílel na opětovném založení nakladatelství Dialog se sídlem v Litvínově a Liberci, téhož roku založil v Litvínově firmu na výrobu a prodej dekorativních předmětů z tropického hmyzu a později podnikal i v dalších oblastech. Jako sběratel motýlů a brouků organizoval výpravy do Střední Asie, Sibiře, Jakutska, Mongolska, Číny, Tibetu a Nepálu.

Vrah v šarlatu

Vrah v šarlatu patří mezi ty detektivní romány, v nichž autor dokáže s úspěchem uplatnit všechna nevyhnutelná pravidla detektivní hry (zajímavou a přiměřeně složitou zápletku, realizovanou v konkrétním prostředí, přesvědčivou motivaci, dobře vykreslené charaktery).

Na zámku, kde ze studijních, umělecky tvůrčích i správních důvodů žijí dvě studentky, malíř, sochař a vedoucí party opravářů, koná tato společnost výstřední večírky s dobovými kostýmy. Při jednom z nich je studentka záhadně zavražděna a během vyšetřování dojde ještě k vraždě další.

Josef Volák

Vrah v šarlatu

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Josef Volák c/o DILIA,, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-027-7

Obsah

Josef Volák

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Nad nevelkou obcí Verany se vysoko na skále vypíná tmavošedý masív renesančního zámku, jehož strohé obrysy příkře kontrastují s přívětivým rázem okolní povltavské krajiny.

Stavebníkem zámku byl Florián Griespach z Griespachu, potomek zchudlé bavorské rytířské rodiny, který získal ve službách Ferdinanda I. významné postavení i značné jmění. Podle historických pramenů dosáhl veranského panství úskokem a snad i vraždou.

Florián z Griespachu oženil svého syna Kryštofa s Lukrécií, mladou a půvabnou sestrou hraběnky Polyxény z Lobkovic. Počítal s tím, že spojí veranské panství s přilehlými pozemky Lobkovickými.

Počátkem třicetileté války odchází Kryštof Griespach sloužit svému vladaři na evropských bojištích. Zde jeho stopy definitivně mizí. Během bojů dochází k obléhání veranského zámku Švédy. Podle pověsti se půvabná Lukrécie zamilovala do mladého švédského korneta Nygesperka, a protože se unaveným Švédům líbily modré oči roztomilé Lukrécie mnohem více než pevné zdi zámku, obléhali spíše její ložnici a hodovní síň. Zámek byl zachráněn od švédských kulí a Lukrécie od nudné samoty vášnivým přičiněním elegantního korneta. Nygesperk odchází z Veran pln vzpomínek na něžná dobrodružství, která mu měla zpříjemnit dlouhé noci pod hrubou plachtou vojenských stanů. Na oplátku zanechal na zámku upřímně míněný – a s radostí přijatý – slib, že se vrátí. Pověst dále vypráví, že se zamilovanému kornetovi podařilo odstranit Lukréciina manžela Kryštofa a že se pln nadějí vrátil do Veran.

Hraběnka Polyxéna však měla s veranským panstvím jiné plány, a protože měla pro svou moc a stále ještě neodkvétající krásu mnoho přátel, kteří pro ni byli schopni učinit cokoliv, nechala mladého korneta zavraždit v katakombách. Nešťastná Lukrécia odjela ke svému strýci do Španělska a přenechala Verany Polyxéně.

Od této chvíle byl zámek v držení Lobkoviců trvale až do roku 1948, kdy se stal majetkem státu.

Jména stavitelů nebyla zjištěna, ale můžeme se právem domnívat, že vyšli z okruhu Italů, pracujících na stavbě vídeňských hradeb. Tito stavitelé ovládali dokonale klasické tvarosloví, které dokázali originálním způsobem spojit s domácí tradicí. Dokladem jejich italského původu je zejména architektura rytířského sálu s lunetovou klenbou a nástropní figurální štukaturou. Stejně tak hlavní brána nese výrazné prvky italské renesance. Střízlivý charakter nádvoří oživuje lodžie v prvním patře, která tvoří v přízemí podloubí. Hlavní bránu zdobí vjezd s bohatou figurální výzdobou, heraldickými znaky rodiny Griespachů a dvě postranní branky pro pěší.

Do zámku vstupujeme po kamenné lávce, jejíž poslední část tvořil padací most. Celý zámek byl obehnán hlubokým příkopem.

Nároží bastionů, portály a vnější okna, to vše je obloženo výraznými rustikovými pásy. Pod mocně vyklenutou římsou se na zdech rozvíjí sgrafitová výzdoba. Nad masívem čtyř křídel se v rohu vypíná věž s hodinami.

Prací italských stavitelů je také rozsáhlý komplex podzemních chodeb s obrovskými sály a vězením. Ve skále nad vchodem do podzemí se dochoval vytesaný nápis: NEVSTUPUJ, MYSLÍŠ-LI NA NÁVRAT. Podle pověsti byli italští dělníci po dokončení části chodeb zabiti a jejich těla zazděna kdesi v podzemí.

Za jedním ze zámeckých křídel byl v 18. století založen park, přecházející plynule do volné přírody.

V parku jsou instalovány barokní plastiky vyšlé ze školy Matyáše Brauna. Před kamennou salla terrenou je zbudována fontána se sochou Flóry od neznámého mistra. Přestože jsou historické souvislosti veranského zámku vesměs ověřeny, přece jen zůstávají v jeho minulosti temná místa, týkající se zejména vraždy a podivného zmizení Kryštofa z Griespachu…

KAPITOLA PRVNÍ

Muž se zastavil a pomalým gestem odhrnul z čela propocené vlasy. Pomyslel si, že by bylo příjemnější ležet u vody, anebo si někde na zacloněné verandě namíchat sklenici gin-fizzu s ledem.

Vesnice sežehnutá sluncem ho nezajímala. Vedro bylo téměř nesnesitelné. Řeka naplňovala koryto jen zpola a na nehybné hladině plavalo smetí a nahnědlá pěna.

V povětří visel nasládlý pach leklých ryb.

Vzduch jako by se vypařil.

Muž se otočil a pozorně sledoval kamenitou cestu, která klesala podél zdi hospodářského stavení dolů ke korytu řeky. Horizont před jeho očima tvořila zídka padacího mostu. Každým okamžikem se v zorném poli mohla objevit postava.

Jak je to všechno banální, pomyslel si. Jako scéna z romantického filmu. Ale je zajímavé, že filmy bývají někdy pravdivější a přesvědčivější než samotný život.

Z myšlenek ho vyrušilo zapleskání ptačích křídel. Holubi přelétli nad jeho hlavou a usedli na římsu domu. Hledali trochu stínu. Muž si pomyslel, že přijde bouřka.

Položil do prachu cesty aktovku z umělé kůže. Nervózním pohybem sáhl do kapsy a vytáhl bílý kapesník.

Opatrně se rozhlédl. Zdálo se, že není spokojen.

Zámek byl ukryt mezi zarostlými kopci a jeho přední křídlo, vyhlížející jako prosté šlechtické stavení, bylo nalepeno na skále porostlé zeleným mechem. Na kamenech se perlila vlhkost. Polorozpadlá strážní věž byla zbudována pár desítek metrů od jednoho z bastionů. Kdysi tu vedla cesta. Důmyslný stavitel nechal spojit hlídku se zámkem podzemní chodbou.

Žírná krajina, pomyslel si muž. Ve vesnici žijí hezká děvčata, nosí široké květované sukně a večer se chodí koupat do řeky jen tak, v kalhotkách a v podprsence.

Zamračil se. Zdálo se mu, že kaštany podél cesty představují v této podivné hře špalír vyhlížejících strážců, které nelze obelstít. Listy stromů i trávník pokrývala vrstva jemného prachu. Promísen potem, tvořil na tváři lepkavou mázdru.

Jako kdyby muž úmyslně prodlužoval nerozhodnost chvíle. Větve stoletých stromů vrhaly na cestu hadovité stíny. Milimetr po milimetru se k němu blížila obrovitá chapadla.

To všechno byla jen podivná představa.

Muž si otřel kapesníkem čelo a jeho nervózní pohled utkvěl na sgrafitových zdech zámku. Stál uprostřed cesty a v pohledu šedozelených očí se snoubila něha s podivnou nevysvětlitelnou tvrdostí. Sehnul se a přitiskl aktovku k tělu. Držel ji pevně, až konečky jeho prstů zbělely námahou.

Krátce se zasmál. Znělo to jako zakašlání.

Potom vykročil.

Když dívka potřetí vykřikla, mladík, který stál po jejím boku, prudce ustoupil a zabořil ruku do kapsy. Dolů od rtů, přes bradu a po jemném, lehce opáleném hrdle stékaly dívce rudé krůpěje vína.

„Idiote,“ zašeptala.

Víno se v důlku pod bradou slilo v růžovou stružku, kleslo do dívčina živůtku, prosáklo halenkou a vytvořilo načervenalý ostrůvek.

„Vy jste odvážný, co?“ zeptala se a nastavila mu prázdnou sklenku.

„Jasně!“

„Vy jste odvážný jako Odysseus a neodolatelný jako ďábel. Nebo nejste?

Mladík s ryšavým vousem se sehnul, vylovil odněkud láhev a hbitě dolil.

„Probuď se, Pénelopo, ať spatříš milence svého, vlastníma očima svýma, po čem jsi toužila vždy…“

„Hmm,“ řekla dívka pohrdavě. „Odvážněji, příteli, jen odvážněji. Neodbíhat od tématu.“

Znovu se zhluboka napila. Skleničku položila na dlouhý stůl, pokrytý množstvím nádob, popelníků, sklenic a částí oděvů, knih a váz s květinami. Stůl stál v rozlehlém rytířském sále, kde kromě šesti židlí s vysokými řezanými opěradly, krbu, dvou lenošek, malého stolku s magnetofonem a mramorové křtitelnice, ve které se chladily láhve, nebylo nic.

V čelní straně sálu, pod oknem, stála na štaflích kopie obrazu Petra Paula Rubense: Der Raub der Töchter des Leukippos.

Mladík s ryšavým vousem a s kšiltovkou na hlavě si zapálil cigaretu.

„Prosím, slečno,“ nabídl.

„Já vím, vy to chcete zatušovat. Jste drzý a nikdo vás ještě neklepl přes prsty. Říká se to tak?“

Mladík odhodil cigaretu směrem ke krbu. „Pardon,“ otočil se k druhé dívce, která se hřála u ohně. „Já nevím, jestli se to tak říká, a nevím taky, jestli je drzý to správné slovo, když se muž dvoří dámě, která si lije víno místo do krku za výstřih.“ Zasmál se a přistoupil k dívce. V jeho ruce se objevil kapesník. Ruka s kapesníkem zmizela v dívčině živůtku.

„Fajn, řekl kdosi od krbu. „Tohle vám jde rozhodně líp, než péče o žížnivé hosty.“

Ten kdosi od krbu byla dívka, které se říká v odborných kruzích platinový vamp. Byla příliš krásná na to, aby se pohybovala ve společnosti mužů bez ochrany maminky. Zřejmě si s tím nedělala mnoho starostí. Vlasy jí jako zlatý vodopád padaly proti všem zvyklostem z čela rovnou dolů.

Vláčnou chůzí přešla sálem a přistoupila k mladíkovi v kšiltovce.

„Hni sebou, Ivane,“ pronesla něžně a pohodila hlavou. Zlaté vlasy se roztočily jako kolotoč.

„Tohle všechno je vaše, krásná dámo,“ rozmáchl se gestem po sále.

„Spokojím se s jednou flaškou,“ řekla dívka stručně a odtančila ke krbu. U krbu seděl muž v měkkých flanelových kalhotách a sportovní košili. U nohy lenošky stála prázdná sklenice. Dívka beze slova dolila.

„Haló, pane,“ řekla a přejela mazlivě muži po vlasech. „Ti blázni nám všechno vypijou.“

Na důkaz, že to pro dvojici u stolu nebude tak lehké, vyprázdnila sklenici jedním douškem. Muž také. Hovořil příjemným hlasem.

„Co to provádějí? Myslím, že bysme se měli občas podívat do křtitelnice. Pořád nemůžu věřit, že by při svém mládí měli tolik hříchů. Nejsou líbezní?“

„Jen jeden,“ řekla. „Ale stojí za to.“

„Co jeden?“

„Dědičný hřích. Předvádějí nám kurs fundamentálního umění.“

„Fundamentální umění je na ústupu,“ řekl muž a zahleděl se na dívčiny boky zabořené do lenošky. „Fundament se pomalu vytrácí, nastupují bezobsažné formy. S kumštem je konec.“

„Kuráž, staroušku,“ řekla dívka a vstala. „Zatančíme si?“

Muž vstal z lenošky a dívka s vodopádem vlasů se k němu přivinula jako sladký a laskající upír.

U intarsovaného stolku s magnetofonem seděl chlapec s bledým obličejem a dlouhými vlnitými vlasy. Oblečen byl v záplatované kostkované kalhoty a dlouhý černý svetr. Vlasy mu padaly na rolovaný límec. Vypadal jako nesmírně unavený a melancholický Paganini. Seděl zády do sálu a pozorně si prohlížel obraz na štaflích.

Síla a prudkost stylizovaná v postavách koní poskytovala potřebný kontrast k smyslné bělobě obnažených ženských těl. Divadlo, které se na plátně odehrávalo, připomínalo spíše divoký milostný zápas než brutální „raub“. Obličeje mučených žen vyjadřovaly vášnivé satori, ne děs z krásných unašečů. Andílek svírající uzdu jednoho z koní, jako by přál nepřiznané rozkoši a přidržoval hřebce, dokud těla nesplynou. Jeho ironický úsměv si mladičký Paganini nedovedl vysvětlit.

Mladíkovi se kolem krku s hadí hbitostí ovinuly bělostné paže.

„Herr Graf, der Frühling ist gekommen.“ Dívka se škádlivě zasmála. „Chcete mi uspořádat přednášku o axiologické krizi v umění?“ V ruce držela sklenici s vínem. Mladík s dlouhými vlasy se obřadně uklonil.

Dívka řekla: „Karel se mnou bude tančit dvě hodiny vášnivé tango, pak přinese ručník, čisté prádlo a hlavu Jana Křtitele, obloženou chřestem.“ Líbezně se usmála na muže v rozhalence a zavlnila boky.

„Prima,“ řekl chlapec. „Tak do toho!“

Stiskl štíhlým prstem tlačítko a kotouče se roztočily. Muž v rozhalence se zatvářil nerozhodně.

„Moment,“ řekla dívka s potřísněnou halenkou. „Někde jsem slyšela, že žádný stroj nemůže pracovat, dokud nepřijme energii, kterou má vydat.“ Odcupitala nejistě ke křtitelnici a vrátila se s novou lahví. „A to vynechám entropii,“ zasmála se. „Pane Perpetuum Mobile, udělejte s tím něco.“

„Na dlouhý a bezúhonný život,“ zasmála se blondýnka a odkopla lodičky.

Dva páry zaujaly klasickou výchozí polohu.

Z magnetofonu se ozvaly mohutné akordy barokní fugy. Za okny poprvé zablesklo. Fuga pokračovala volnější pasáží. Páry se hnuly.

„Jů,“ zavyla dívka s tekoucími vlasy, když blesk ozářil okna. „Já se chci bát.“

„Se vším se počítá,“ řekl mladík s kšiltovkou. „Mohla by ses občas dotknout nohama země, ten pán,“ usmál se na muže v rozhalence, „celý den tvrdě pracoval.“

„Líběj vodpustit, touhle dobou jsem zvyklá poslouchat pohádku na dobrou noc.“

Mladík opustil svou tanečnici a odešel ke stolu.

„Podrž mi ty sklenice,“ požádal kolegu. Napili se.

Mladík vzal hořící poleno a zapálil svíčky na římse krbu. Zhasl světlo.

Dívka s potřísněnou halenkou tančila sama mezi sklenicemi.

„Já jsem rrrůůůže sáááronská a lilium při dolinách…“

Mladík s dlouhými vlasy řekl: „Karle, ujmi se té růže, nebo si zlomí nožičku.“

Blondýnka ukryla tvář do tekoucího zlata a podřimovala.

Bez jakékoliv pauzy přešla fuga do beatové skladby.

Mladík s dlouhými vlasy uchopil tanečnici za ruku. „Pojď si hajnout, malinká,“ napomenul dívku a chtěl ji odvést k lenošce.

Mladíkovi s kšiltovkou zablýsklo v očích. Odstrčil chlapce stranou.

„Necháš ji na pokoji,“ řekl chlapec a odváděl zmatenou dívku.

Pleskla facka. Paganini si sáhl na tvář.

„Pardon, dámy,“ řekl. „Pane, byl jsem uražen. Volím pistole.“ Obrátil se na muže v rozhalence. „Odpočítej, Karle!“ Sejmul ze zdi pistole.

Rozestavěli se.

Dívky se pobaveně chichotaly.

„Raz… dva… tři.“

Mladík s dlouhými vlasy se otočil a v jeho ruce se objevila malá elegantní pistole ráže 6,35.

Obě dívky vykřikly a vrhly se kupředu. Z pistole, která vypadala jako hračka, šlehl plamen a svíčky v sále se zachvěly.

Suše třeskla rána.

Stmívalo se. Vzduch rozpálený po celodenním žáru se vlnivě chvěl. Na cestách bylo vylidněno. Ve vesnici bývá v podvečer mnoho práce. Sem tam nějaké dítě nebo žena dojde unavenému sedlákovi pro džbán piva.

Jen kočky a psi procházejí loudavě podél zdí.

Muž s aktovkou zamířil pomalu na náves a zastavil se před omšelou budovou hostince.

Dvě ženy klábosily před vchodem do restaurace. Ze zdi opadávala omítka a vytvořila načervenalou skvrnu podobnou jezdci na koni.

Muž zalovil v kapse. Byla prázdná.

„To je strašné“ řekla žena. „Klidně si zavřou v takovém horku.“

„…abysme šly až dolů k Janáčovi řekla druhá.

„Tam je plno těch mladejch…“

„To není jako dřív. Když přišel mladej do hospody, tak seděl jako putinka.“

„Ani nedejchal a poslouchal, o čem povídají dospělí…“

„Ty slečinky přijdou klidně v plavkách. A kdybyste viděla v jakých.“

Muži se objevil na tváři lehký úsměšek. V jistém smyslu mají pravdu, zauvažoval, abych pomalu chodil s klapkami na očích.

Znovu se otočil k řece. Tam někde byla hospoda.

Neušel ani sto metrů, když zahlédl korunu kaštanu a pod ní rozestavěné stolky a židle, obsazené výletníky a několika zdejšími lidmi.

Vesnice stále ještě žije starým přirozeným životem, napadlo ho.

Objednal si pivo, cigarety a krabičku zápalek. „V kolik zavíráte, šéfe?“ zeptal se muže se zástěrou, zastrčenou do kalhot.

„Obyčejně tak po jedenáctý.“

„Díky.“

Muž zaplatil předem a napil se.

Ještě byl čas. Vlekl se pomalu.

Celé prostranství pod kaštanem vyhlíželo čistě a útulně, mezi stolky bylo vysypáno žlutým pískem. Od řeky táhl chlad. Občas se z nazelenalé vody vymrskla ryba a kola se rozběhla po hladině.

„Dáte si ještě jedno?“ zeptal se hostinský a plácl úslužně utěrkou o stůl.

„Ne, děkuji vám.“

„Přijde bouřka.“

Pomalu se nad vodou tvořila pára. Převalovala se jako jedovatý plyn.

„Přijde bouřka a vy zmoknete,“ usoudil hostinský.

Muž neodpověděl a odvrátil tvář. Po řece plaval bílý předmět. Snad krabice nebo mršina nějakého zvířete.

„Vy nejste zdejší, co? zeptal se hostinský s příjemným úsměvem.

Muž si všiml, že má na svůj věk nádherné zuby.

„Proč myslíte?“

„Na to já mám oči, milý pane. Bez toho se našinec neobejde.“

Vypadalo to, jako by tenhle chlapík považoval za největší rozkoš hovořit s lidmi, kteří o to vůbec nestojí.

„Ne, nejsem,“ řekl muž. „Jen projíždím.“

„Kdybyste potřeboval přespat… Máme pokoj…“

„Děkuji vám, jste moc hodný,“ řekl muž a bedlivě se zadíval na řeku.

Mužík zamával utěrkou a zmizel ve výčepu.

Teď si teprve všiml, že od stolku vidí celý zámek. Jeho hrozivá silueta se černala proti zrůžovělé obloze. Z druhé strany se táhly nad lesem mraky. Blýskalo se na časy. Celý zámek byl temný, jen ve dvou velikých několikadílných oknech hořelo světlo.

Náhle okna potemněla. Poprvé vzdáleně zahřmělo.

Muž se zvedl a přešel rychlým krokem vesnicí.

Tašku svíral pod paží, jako by mu ji chtěl někdo vyrvat.

Jestliže přijde bouřka… v nejhorším případě… uvidíme, přemýšlel.

Přešel po kamenné lávce a zastavil se u sloupku s cedulí.

STÁTEM CHRÁNĚNÁ PAMÁTKA, četl. RENESANČNÍ ZÁMEK VERANY.

Lávka končila u masívních vrat pobitých plechem. Nýty tvořily rovnoměrné kárování.

Pěkná práce, vypadají hezky nedobytně. Dovnitř se asi nikdo jen tak nedostane. Zevnitř se ale zajišťují břevnem. To lze odstranit lehce.

Nad mužovou hlavou bouchla okenice.

Polekaně se otočil.

Vítr proběhl větvovím a prastaré stromy vydaly dlouhý vrzající vzdech. Listí šumělo jako svlékané hedvábí. Někde v zahradách se rozkřičel pták.

Usedl na lavičku pod portálem a zahleděl se na střechy vesnice. Vítr už zase odlétl a muže obklopila tichá pulsující bezhlesnost.

„Děkuji vám, milé dámy,“ promluvil bledý Paganini v záplatovaných kalhotách a uschoval revolver do kapsy. „Doufám, že jsem vás nepolekal a že vám bude chutnat jako dosud. Kdyby vás zajímalo, proč nemá můj přítel v plicích díru, tak vězte, že k tomu stačí dvojice šikovných prstů, ostrý nůž a nástroj, kterému se říká kleště kombinované. Kulku lze totiž bez velké námahy vyjmout.“ Uklonil se. V jeho ruce už zase svítila sklenice.

Dívky si ulehčené oddechly. Platinová slečna zapomněla, že je nedospělé děvčátko a sápala se ke stolku.

Ostatní za ní.

„Nikdo se nedotýkejte chlebíčků, nebo si tu scénu zopakujeme. Ale bez kleští a epilogu,“ zavřískla.

Její kamarádka klekla na židli, hmátla do mísy a na halence přibyla krásná šmouha v barvě žloutkové majonézy.

Plexisklové kotouče se pomalu otáčely. Pásek se ve svitu svíček matně leskl. Pořád ještě hrála hudba. Z reproduktoru vytékal proud lehké klavírní sonáty, prolétl početnými rameny holandského lustru a zanikl někde v zeleni freskových maleb na stropě. Brnění na zdech rozesílalo po sále pablesky odražené od svícnů.

Chlapec s dlouhými vlasy pozoroval obraz na štaflích.

Chlebíčky mizely.

Dívka, která se rozhodla, že vytvoří na své halence paletu gastronomických barev, došla k chlapci před štaflemi a něžně ho pohladila po rameni.

„Co mu je?“ pokřikovali ostatní. „Je snad opilý?“

„Trpí!“ řekla dívka.

„Pročpak trpí ten ošklivý chlapec, co vydlabává kulky?“ Chlapec se otočil k platinové dívce. „V jistém smyslu kvůli vám, slečno. Podivným nepokojem, který se zmocňuje mého těla při pohledu, jak marnotratně zacházíte se svým zlatým pokladem, který právě proměňujete v odporné chaluhy.“ Odmlčel se.

„Bravo,“ řekla dívka a vylovila umorousanou kadeř z louže vína na stole. „Bravo!“

„A pro vás, milá slečno,“ obrátil se na druhou dívku. „Pro vás se trápím dvojnásobně. Kdybyste jen polovinu přízně, kterou věnujete své blůze, nabídla mně, došlo by patrně k objevu, že vaše šaty ukrývají kromě vzorníku pro gurmány také jistý druh pohyblivého svátku, který toužím posvětit a navždy slavit…“

Zdálo se, že mladý milenec trochu plete jazykem.

„To všechno je jen psychoanalytický pláč,“ konstatovala dívka. „Jste banda obyčejných intelektuálských zbabělců!“

„Přeskočilo jí?“ řekl mladík s kšiltovkou.

„Nudí se.“

Muži se zvedli a vyšli ze sálu. Dívky osaměly. Blondýnka usedla ke krbu a začala se šťourat v ohni. Zvedla se a sňala z krbové římsy dvě půlmetrové šachové figurky krále a královny. Postavila je proti sobě na dlaždicovou podlahu a lehla si vedle nich na zem. Tělo vystavila plamenům. Od magnetofonu - kam se odebrala její společnice – vypadala jako mírně zvlněná krajina, za kterou vychází slunce.

Dívka u magnetofonu byla namol. Položila se na záda, otočila zesilovačem a propadla v jakési rytmické šílenství. Obracela hlavou ze strany na stranu a zametala podlahu přistřiženými kadeřemi. Bylo slyšet, jak klepe spánky do dlaždic. Vztáhla ruce do výšky, jako by chtěla obejmout neviditelnou postavu. Rty se rychle míhaly.

Páska magnetofonu se vytočila a měkce pleskala o snímací hlavice.

Dívka se uklidnila. Prudce oddychovala.

„Wando! Wandičko!“ zavolala. „Kolik je hodin?“

Wanda Klementová se zvedla od krbu, udělala kolem sebe vítr vrkoči a mrkla na hodinky. „Bude čtvrt na jedenáct, oznámila. Šla ke stolu, nalila dvě sklenice a popošla k přítelkyni. „Napij se a nedělej hlouposti, Hano,“ zaprosila. „Vždyť je to všechno jen legrace.“

Dívka na podlaze se tiše rozplakala.

Muž se podíval na hodinky.

V jeho příjemném obličeji se objevil výraz zklamání nebo rozladění. Tvářil se tak už dobrou půlhodinku. Opatrně se rozhlédl a postavil se do stínu lípy u zídky padacího mostu. Jeho postava splynula s temnou strukturou kamene. Rozhodně si nepřál, aby ho tu někdo zastihl.

Od západu se obloha zatáhla a zvedl se teplý vítr. Prudce zesílil a co chvíli serval z větví stromů několik listů.

Vesničané se uložili ke spánku. Žluté obdélníky oken pod nízkými střechami domků dodávaly osadě lyrické kouzlo.

Na mostku zachřestily noviny a muž se intuitivně přitiskl k chladné zdi.

Vítr hnal po zemi cár papíru a zvedal prach.

Strašné, pomyslel si muž. Jestli přijde bouřka…

Někde nad ním bouchla větrem uvolněná okenice.

Jinak byl klid.

Muž popošel k zámku a zkoumal branku. Bylo zamčeno. Znovu se postavil do stínu a čekal.

Jeho nervozita každým okamžikem rostla. Vylovil z kapsy krabičku cigaret. Když vzal do ruky zápalky, zaklel a cigaretu uschoval.

Náhle zbystřil sluch.

Za zády se ozvalo sotva slyšitelné cinknutí a vrzavé kroky v písku. Proti němu přicházela postava s kápí přes hlavu. Ve vystřižených průzorech se leskl pár očí.

Zdálo se, že se oči usmívají.

Postava, která vypadala jako kat nebo středověký lapka, se zastavila. „Vy jste…,“ promluvila.

„Ano,“ odpověděl muž. „Nechápu…“

Muž chvíli pozorně naslouchal. Když postava v masce domluvila, souhlasně kývl a obdržel balíček rudé látky.

Zasmál se a přehodil si kápi přes hlavu. Všiml si, že mu maska dosahuje až do pasu. Obratně pod ni schoval aktovku.

Pak se oba muži vydali k zámku.

Když přicházeli k brance, jejich postavy se prolnuly.

Nikdo by v té chvíli nepoznal, kdo je kdo.

V sále už nebylo tak čisto a útulno, jako když večírek začal, ale pořád to byl moc krásný interiér. Kolem lustru se ovíjely šedivé cáry kouře jako mořské rostliny na dně obrovského akvária. Fresky s mythologickými výjevy už nebylo skoro vidět. Místnost pořád ještě vypadala jako rytířský sál, kde je příliš lahví, příliš kouře a pobryndaný stůl. Uvést tyhle sály do nepořádku dá rozhodně víc práce než tu spoušť uklidit. Zřejmě jsou tak vymyšleny.

V krbu dohoříval oheň. Voněl pryskyřicí.

Dívka se zářící kšticí zamyšleně rovnala prázdné láhve kolem podstavce křtitelnice. Nevypadala ani moc opile. Brala jednu láhev po druhé, obrátila ji vinětou do sálu a přistrčila k podstavci. Vykonávala tu práci vážně a soustředěně a občas pohodila hlavou, aby vlasy nepřekážely ve výhledu. Byla to roztomilá dívka, vypila tři láhve vína, vykouřila dvacet cigaret a tvářila se, jako by se právě vrátila z botanické vycházky. Bylo to prostě roztomilé stvoření.

„Kde se couraj?“ zeptala se někoho, kdo byl náhodou ochoten odpovědět. „Seberou se a vypadnou. To jsou mi způsoby,“ posteskla si.

Mrkla znalecky do křtitelnice. Zdálo se to neuvěřitelné, ale spatřila tam dvě plné láhve.

„Chceš?“ zeptala se a ponořila ruku po loket do vody. Láhev se jí zazmítala v ruce jako lapená ryba.

Svíčky pomalu uhořívaly a vosk vytvářel na svícnech kaskády bílé mlžné hmoty.

Magnetofon už zase ledabyle odvíjel své pásky. Znělo to, jako když za stěnou přehrává pilný žák pořád dokola etudu z Bayerovy školy. Mohl to být nějaký raný Chopin nebo Beethovenova sonáta.

Dívka na podlaze se schoulila do klubíčka jako májové kotě. „Chm,“ udělala mnohoznačně. „Jako by mě někdo bacil do hlavy. Někdo, kdo chodí v manšestrovejch kalhotech, v bundě z odřezků kůže, nemeje se a okusuje si nehty. Takovej ten milej chlapík, co ti zlomí prst, když mu podáš ruku, nebo ti při polibku vykloubí rameno.“ Protáhla se. „Povídej něco,“ řekla Hana.

Wanda se usmála: „Vít se přiblížil po špičkách ke dveřím a přiložil oko ke klíčové dírce. V pokoji byla tma. Obvykle touhle dobou Zorka ještě svítila. Vešel. Zorka ležela na posteli a tiskla si peřinu pod bradu. Popošel k posteli a bezeslova se začal svlékat. Dívka v posteli prudce oddychovala, zavřela oči a strnula. Vít se svlékl a nadzvedl peřinu.

Mladý pane… to nesmíte…

Zorko!

Strhl ji k sobě neurvalým prudkým pohybem. Ruka nahmatala jemnou košilku. Její mladé tělo povolilo a prohnulo se jako luk z habrové větve.“

„To je historka k popukání,“ řekla Hana. „Jenže je to moc cudnej příběh. Něco tak jemnýho je na naši dobu přepych,“ posteskla si. „Měly ty slečny krásnej život. Prohnula se jako luk z jasanový větve a hotovo.“

„Habrový.“

„Dobře. Habrový. Máš smysl pro detail. Já znám taky jednu historku, ale ta se ti nebude líbit.“

„Že my ale musíme pořád kecat takový nesmysly.“

„Stačí pár semestrů a z člověka je úplnej cvok.“

„Někdy mi to jde na nervy. Chtěla bys mít děti?“

„Nepřemýšlela jsem o tom. Nejsem si jistá, jestli by děti chtěly mne.“

„To jsou kecy.“

„Máš pravdu. Jsme jen nástroj přírody. Jak se tak na nás dívám, poměrně dost slušně vybavené nástroje. Rozum je na překážku. Zbav se ho, dokud je čas. O nás rozhoduje pán tvorstva.“

„Chlapi jsou komický.“

„Jsou k politování.“

„Komický, dotěrní, roztomilí, sprostí a nepostradatelní.“

Hana Felixová vstala, stiskla knoflík magnetofonu a kotouče se zastavily. Venku za okny byla úplná tma. Zvedl se vítr. Do sálu pronikal šum stromů. Dívka přešla ke stolu, vzala krabičku cigaret a jednu si vyklepla přímo do pusy. Zapálila si od svíčky, vypustila kouř nosem a trochu se zakuckala.

Za dveřmi se ozvaly kroky a smích.

„Historka se odkládá na neurčito,“ řekla dívka se zlatými vlasy.

„Beztak by se ti nelíbila. Teď se budeme bavit. Hoši vymysleli nějakou legraci.“

„Je tu legrace jako v márnici.“

„A začalo to tak hezky!“

„Dělaj randál za dveřmi a popadaj se za břicha, jakou ohromnou švandu vymysleli. Haló! Mládenci!“ zavolala plavovlasá dívka a vykouzlila na rtech rozkošný úsměv. „Tak sebou hoďte, nebo vám všechno vypijem!“

Ve dveřích se objevil keř střemchy. Stěží se protáhl veřejemi. Trochu listí se servalo o kliku. Mladý Paganini odnesl kvetoucí strom doprostřed pokoje a zasadil ho do amfory. Pokynul dívkám, aby se posadily.

Do sálu vstoupil mládenec s kšiltovkou. Nad hlavou nesl stříbrnou mísu. Uprostřed podnosu ležela sádrová hlava jinocha, zakrvácená rajským kečupem. Tento lákavý chod byl obložen šunkou, salámem, vejci s majonézou, zeleným salátem a plátky citrónu.

Děvčata oživla a ozdobila atmosféru perlivým smíchem. Dívky s chutí zabořily prsty do salátu. Šunkou utíraly z uťaté hlavy čůrky kečupu, promíseného majonézou. Oči hleděly z mrtvé tváře. Nikdo si toho nevšímal.

„Fajn,“ řekla dívka.

„K míse patří dvě láhve šampaňského.“

„Napijem se?“

„Určitě.“

Chlapec odstranil drátěný uzávěr z lahve. Skleničky si narovnal u nohou. Bělavý chochol pěny se rozstříkl a víno zašumělo ve sklenicích.

Řekl: „Na zdraví matky přírody, se kterou už nemáme nic společného.“

„Ledaže se občas podobáme některým z jejích roztomilých tvorečků.“

Wanda se držela skelničky jako záchranného pásu. Odklidila se zase ke krbu. Uhlíky řežavěly v popelu. Teď byl cítit oheň nakysle a trochu po síře. Přisunula šachové figurky. Král byl ozdoben modrou, červenou a zlatou barvou. Vypadal jako gotická plastika. Vysoká, zlatém plátkovaná koruna vyhlížela jako arcibiskupská mitra. Člověk by řekl, že na takovou parádu padne alespoň půl kila zlata. Královna v bohatě řaseném rouchu byla asi o půl hlavy menší. Snad to ani původně figurky nebyly, ale nějaký kunsthistorik o nich napsal dvěstěstránkovou disertační práci, a když někdo o něčem napíše disertaci na dvě stě stran, tak to musí být pravda.

Mladý muž s kšiltovkou se usadil za krále.

„Jsem na tahu,“ řekla Wanda.

„Omyl. Koncovku začínám já.“ Díval se na dívku pronikavýma očima. Měl hezkou souměrnou tvář a zpod čepice mu vyčuhovaly rezavé kudrnaté vlasy. „Královna mívá výhodu pohybu, ale král sleduje její počínání krok po kroku. I královna se musí někdy vracet do míst, kde ji očekává.“

Dívka trhla rukou a zasunula královnu mezi kolena. Mladík se usmál. „Takhle to vždycky skončí. Nakonec se dostane do slepé uličky,“ řekl pomalu a postoupil s králem o jednu dlaždici. „Myslím, že jste dohrála, královno,“ usmál se na dívku. „Garde“, řekl a položil královnu na lopatky. „Naštěstí mají královny naději, že se nějakým způsobem zase do hry vrátí. Obvykle za cenu elegantního střelce.“ Napil se, položil sklenici na podlahu a odešel ze sálu.

V houstnoucí tmě, kterou skomírající svíčky nedokázaly prosvětlit, se dveře prudce rozlétly. Dívky ustoupily o krok a s vytřeštěnýma očima hleděly před sebe.

Před nimi stály tři mlčící postavy v šarlatových pelerínách. Tři páry očí je sledovaly. Bez jediného slova se přízraky rozestoupily a zvolna se přibližovaly k dívkám. Jedna z postav držela ve zdvižené ruce svazek tlustého provazu. Druhá pomalu a vážně napřáhla lesknoucí se čepel napoleonského palaše.

Wanda Klementová pohodila hlavou a vykročila vpřed. Zastavila se před špicí zdviženého palaše a zkoumavě si ho prohlédla. Rychle sňala se zápěstí tepaný náramek a navlékla ho na zbraň, která stále hrozivě trčela proti ní.

„Snad ušetříte můj život, krásný vrahu,“ řekla. „To jsou jediné šperky, které mám.“ Přidala ještě prstýnek. Opatrně ho nasadila na hrot meče.

Stalo se něco neočekávaného. Ruka svírající meč sebou škubla, šperky odletěly obloukem přes celý sál a cinkly o podlahu. Zároveň ucítila v dlani teplou krev. Vykřikla. Hana Felixová k ní přistoupila, a právě v té chvíli mávla druhá postava paží a smyčka lasa se ovinula kolem těl dvou vyděšených dívek.

„Únos dcer Leukippových,“ promluvily postavy unisono sonorním hlasem. V příštím okamžiku se na ně vrhly a srazily je na zem.

Hana Felixová první ztratila nervy. Začala křičet a prudce kolem sebe tloukla rukama. Ležela na zemi a cítila, jak je pomalu omotávána provazem. Ve výřezu masky spatřila zuřivě mrkající oči. Vší silou vytrhla ruku ze sevření a postavu, která se jí snažila obtočit provaz kolem krku, udeřila prudce do obličeje. S uspokojením konstatovala, že pěst narazila pod maskou na něco tvrdého. Kopala, kousala do rukou, které ji tiskly, a rozdávala rány na všechny strany. Wanda jí divoce pomáhala.

Hana se octla na zádech a jedna z postav na ni nalehla celou vahou. Něčí prsty jí tápaly po nahém stehně a tlačily nohy k podlaze. To ji rozzuřilo. S vypětím všech sil zaklínila volnou nohu mezi své a protivníkovo tělo a prudce kopla kolenem nahoru. Uslyšela tvrdé klapnutí a kolenem projela tupá bolest. Sevření povolilo. Útočník vrávoravě vstal a ohmatával si tvář.

Nikdo nemluvil. Zápas se odehrával za naprostého mlčení; přijatá hra se změnila v zápas mužské prestiže a síly s ženskou nepoddajností. Všechny ty drobné provokace, kterými se navzájem častovali po celý večer a noc, měly být nakonec rozsouzeny. Pravdou síly a lsti.

Hana Felixová věděla, že hru, kterou už tolikrát přijala se vším rizikem, rizikem, které ji vzrušovalo a vytrhovalo z unuděné všednosti a přinášelo její duši toužící po dobrodružství tolik radosti a chvějivého nadšení, že tuto hru musí dohrát až do konce. Mohla docela klidně několika slovy scénu ukončit, ale to se rovnalo prohře. Vyhrát znamenalo přemoci, vyhrát znamenalo vydržet.

Vyskočila, rychle se sebe střásla několik závitů provazu, proběhla sálem a vyšla na chodbu. Hlava se jí z únavy a z alkoholu točila.

Pomalu se loudala lodžií. Několikrát se polekaně ohlédla. S ulehčením zaslechla, že se vzadu ozývají hlasy a smích, který patřil určitě Wandě. Přistoupila k oknu a položila rozpálenou tvář na sklo. Příjemně chladilo. Po chvilce se vydala ke svému pokoji, pevně přesvědčena, že zítřejší – vlastně už dnešní – den celý prospí.

Václav Krasl, správce na zámku Verany, se probudil, zašmátral otráveně pod postelí, nahmatal budík a zadíval se na něj. Číslice se mu roztančily před očima, v první chvíli si vůbec neuvědomoval, jak se na tom důmyslném zařízení vlastně odečítá čas. S námahou rozeznal malou ručičku od velké. Upustil budík na koberec a zabořil hlavu do polštáře.

Bylo třičtvrtě na osm, pondělí, volný den. Už nevypadal jako melancholický Paganini, jeho strhaná zarostlá tvář s kruhy pod očima vyhlížela jako obličej trestance. Hlava se mu točila a kdesi pod čelem se usadila protivná drnčivá bolest, svírala spánky jako svěrák. V krku měl sucho a jazyk pálil od cigaret. Spustil nohu z postele a s údivem se na ni zadíval, jako by to bylo nějaké exotické zvíře. Přemítal o tom, jaká propast je mezi duchem a hmotou. Zatím se jeho mysl rychle regenerovala; zbědované tělo mu připadalo jako cizí krajina, kterou musí opatrně prozkoumat.

Zadíval se na stolek a spatřil krabičku cigaret. Okamžitě se mu v ústech vytvořily sliny a zároveň byl varován. Systém pracuje normálně, zasmál se. I se svými rozmary. Včera vydal signál k sebedestrukci a dnes, poučen, varuje. STROJE SE UČÍ, vytanul mu v mysli titulek, který nedávno četl v nějakém odborném časopisu.

Odhodil pokrývku, vyskočil z postele a zamířil k umývadlu. Zahleděl se na studenou vodu a cosi nepřekonatelně štítivého se v něm vzbouřilo. Mechanicky sáhl po cigaretách, škrtl zápalkou, zkoumavě vtáhl, rozkašlal se, pustil cigaretu na zem a zašlápl ji do koberce. Vzal z okenního parapetu hrnek, nabral v umývadle vodu a postavil ho na vařič. Ze skříňky pod oknem vyňal elektrický strojek a zapojil kontakt. Pomalu, rozvážně přejížděl po tváři a zkoumavě si ohmatával obličej. Natáhl si kalhoty, nabral do dlaně vodu a polkl. Znovu si zapálil a tentokrát vtáhl lačně kouř a vydechl. Znovu se napil vody. Cigareta chutnala nakysle, ale přece jen ho trochu vzpružila.

Přistoupil ke stojanu s rozmalovaným obrazem, vymačkal trochu modré barvy rovnou na štětec a soustředěně udělal několik drobných tahů.

Voda na vařiči začala vřít. Podíval se na obraz a rozradostněně si zarecitoval verš: Denně k dílu zasedej, pilně u něj vytrvej…

Odhodil štětec do žlábku stojanu, šel ke stolu, do porcelánového hrnku nasypal lžíci kávy, vhodil dvě kostky cukru, pak se vrátil ke stojanu, vzal štětec a pečlivě promíchal připravený nápoj.

Vůně kávy se šířila pokojem. Vzal jemně hrnek do obou dlaní a srkal kávu divoce a lačně. Pak si udělal ještě jednu porci, napil se studené vody a vykouřil další cigaretu. To byl obvyklý postup.

Čilý a svěží otevřel okno a vyklonil se ven. Ovanul ho teplý vzduch a slunce mu zasvítilo do očí. Zaclonil rukou zrak a zahleděl se do míst, kde bývaly hospodářské budovy. V ohrádce u jedné z dřevěných bud spokojeně rylo v měkké zemi odrostlé sele.

Teď se teprve upamatoval na průběh včerejší noci. Vyšel z pokoje, zamířil k vedlejším dveřím, zaklepal, zaslechl šustění pokrývky a nepřátelské zamručení, usmál se a vydal se k dalšímu pokoji.

Na chodbách bylo vzorně uklizeno, nikde ani stopa po včerejším nepořádku. Přiložil ucho k výplni a naslouchal. Nic. Položil ruku na kliku, pak se obrátil, prošel lodžií a zamyšleně ulomil květ pelargónie. Vrátil se ke dveřím a vstoupil.

Pokoj byl nepřirozeně prázdný, vypadal uklizeně a až příliš se podobal pokojům, do kterých se vstupuje jen při slavnostních chvílích nebo kam se uvádějí pouze návštěvy. Za dveřmi stály hodiny. V rohu pokoje, na velké mosazné posteli s tepanými květy na čelech, spala Hana, celá zabalená do prošívané pokrývky. Šaty ležely pohozeny vedle postele. Václav Krasl přešel po špičkách pokojem, opatrně je zvedl a položil na stolek u postele.

Hana spala s hlavou zabořenou do polštáře, vidět byla jen rozcuchaná kštice vlasů, rozhozených po bílém povlaku.

V pokoji bylo dusno a Krasl ucítil nepříjemně nasládlý pach. Poklekl vedle postele a opatrně vložil spící dívce květ pelargónie mezi prsty.

V okamžiku, kdy se dotkl dívčiny ruky, poděšeně ucukl. Prsty se bezvládně rozevřely a květina upadla na zem. Všiml si rudé šmouhy na polštáři.

Vyskočil a zmateně se rozhlédl. Teprve nyní si uvědomil nepřirozenou polohu ruky visící z postele. Cítil, že se mu chvějí nohy, s námahou natáhl ruku, uchopil přikrývku a trhl.

Hana Felixová ležela na prostěradle jen v podprsence a v kalhotkách a třeštila na Krasla oči.

Prostěradlo bylo jediná obrovská kaluž krve a v dívčiných prsou byl zaražen nůž s kostěnou střenkou.

KAPITOLA DRUHÁ

Robert Knapp, mladý, asi třicetiletý muž s nepořádně oholenou tváří, oblečený v šedých kalhotách z jemného manšestru a v zelené plátěné košili, zastavil svou felicii před hlavní bránou, zařadil zpátečku, zacouval pod ceduli PARKOVÁNÍ ZAKÁZÁNO, vypnul klíček zapalování, vzal si ze zadního sedadla cestovní kufřík, zatáhl střechu a zaklapl dvířka. Nevypadal zrovna svěže, spíš nevyspale.

Od zdi zámku se odlepil postarší muž v uniformě. V ruce držel brigadýrku. Zpocené čelo si otřel kapesníkem.

„Strážmistr Veselý?“ řekl poručík a podal muži ruku.

„Ano. Poslal jsem vám hlášení.“

„Robert Knapp,“ představil se. „Vy to tu asi dobře znáte, co?“

Postavili se do stínu. Strážmistr si zapálil cigaretu. Řekl: „Sloužím tu od jedenapadesátého roku. Znám tu každou myš.“

„Ta zpráva byla v pořádku, ale než tam půjdu,“ mávl rukou k zámku, „rád bych se vás zeptal na pár věcí.“

Strážmistr přikývl. Zase si otřel čelo otlačené od čepice.

„Kdo na zámku trvale bydlí?“ zeptal se Robert Knapp. „Co to je za lidi?“

„Taková uzavřená společnost. Správce, průvodkyně, pan Machek, který opravuje obrazy, a Spáčil. Jo, a ta slečna, co přijela za Machkem – jeho děvče. Vlastně i Hana, tedy průvodkyně, tu byla jen na prázdniny. Ta děvčata studujou v Praze dějepis, nebo něco takového…

„Uzavřená společnost? Z vesnice se s nikým nestýkali?“

„Jen příležitostně. Chodili jíst do hospody k Janáčovi, zůstávali večer ještě na kus řeči. Sám jsem tam někdy s nimi seděl. To víte, tady na vesnici se člověk nic nedozví, a oni přece jen z Prahy přivezli nějaké zprávy. Teď je taková doba, pořád se něco děje…“

„A Spáčil? Ten tu má přece rodinu?“

„Víte, to je trochu složitější. On patří víc k nim. Ostatně paní Spáčilová je měla – zvláště děvčata – taky docela ráda, a se Spáčilem ona vychází dobře. Oni se sice rozvádějí, ale na její žádost. Má vážnou známost. Se svým mužem už léta nežije.“

„Vás zavolal na zámek správce? V kolik hodin?“

„Bylo 9.20, to vím přesně. Podíval jsem se na hodinky, pochopitelně.“

„Byl jste první, kdo to děvče uviděl?“

„Když vypustíme Krasla, který ji ráno našel, tak první.“

„Jaký na vás udělal Krasl dojem? Myslím, když telefonoval a když jste ho pak uviděl.“

„Vypadal úplně zničeně. Oni snad byli zasnoubeni. Ale to nebude hrát vážnou roli,“ řekl strážmistr a vážně se zadíval na svého průvodce. „Nesmíte se nechat strhnout jejich řečmi, víte, je to skupina zvláštních lidí, řekl bych silných a vyhraněných…“

„…individualit?“

„Ano, tak. Mají spoustu podivných nápadů. Na zámku žili jako nějaký spolek, nebo…“ Úporně hledal termín. Bylo vidět, že mu velmi záleží na tom, aby našel správné slovo.

„Klan?“

„Ano, klan. Žili prostě jinak než domorodci, a proto je tu mnoho lidí pomlouvalo. Já bych řekl, že to byla parta mladých lidí, kteří své milostné pletky hrají schválně trochu na veřejnost. Byla to taková ta…“

„…revolta proti morálce?“ usmál se Robert Knapp. „A teď tu máme vraždu,“ řekl tiše. „Myslím, že nemá smysl se vás ptát na nějaké podezření. Nebo k tomu chcete něco říct?“

„Těžko, poručíku. Nemám nejmenší důvod.“

„Co někdo z vesnice? Nevšiml jste si, že by se kolem nich někdo točil?“

„To nemůžu říct. Ničeho jsem si nevšiml.“

„A co ty slečny, chodily se koupat k řece, třeba se tam s někým seznámily?“

„Tuhle možnost můžete vyloučit. Oni si všichni přímo zakládali na tom, že tu jsou trochu cizinci. To byla součást hry.“

„Hry?“

„Někdy mi to tak připadalo. Jako V zámku a v podzámčí. Dokázali si udržet odstup od celé vesnice. Nezajímalo je, co si o nich lidi myslí.“

„Smutné je, strážmistře, že mluvíte v minulém čase. Nebo jste se spletl?“

„S tím je teď konec. Smrt je něco zatraceně zásadního a dokáže s životem člověka pořádně zatočit.“

„Řekněte mi, strážmistře,“ promluvil po chvilce ticha poručík, „neměl jste někdy dojem, že jejich vztahy nejsou tak docela v pořádku? Někdy člověk intuitivně vycítí napětí, které se může nečekaně provalit. Nemyslím teď na žádná fakta, třeba jen letmý dojem, náznak…“

Strážmistr přemýšlel. Unaveně si přejel dlaní po obličeji. „Lidé vraždí z malicherných příčin. Nezasvěceným se ty příčiny zdají malicherné, ale znám z vlastní zkušenosti, že někdy maličkost, která právě tím, že se ji člověk snaží v sobě udusit, nabude nestvůrných rozměrů a pak stačí slovo, gesto nebo pohled na pohozenou kravatu a všechna nenávist se zkoncentruje do okamžiku…“

„Máte pravdu. Měl jsem někdy dojem, že mezi správcem a Hankou něco je. Zdál se mi cyničtější a ona trochu vyzývavá… nevím… Často mluvili ironicky, ale i v poslední době jsem je často vídal procházet se spolu jako dokonalý milenecký pár… smáli se… líbali…“

„To mi stačí, strážmistře, stavím pochopitelně na faktech a těch, jak to vypadá, zatím moc není.“

„To teda ne.“

„Jezdili často do Prahy?“

„Ta děvčata občas, Machek a Krasl tu byl skoro pořád. Spáčil ano, jezdil na ředitelství. Dělá tady vedoucího opravářské party, celý zámek se adaptuje.“

„Neměli nějakou návštěvu?“

„To opravdu nevím.“

„Viděli všichni zavražděnou?“

„Ano.“

„To byla chyba. Víte přece, že k vraždě nikdo nesmí.“

„Vím, ale…“

„To nevadí, dovedu si představit, jak je těžké tomu zabránit.“

„Kdo je v tom pokoji teď?“

„Fotograf a expert na otisky. Zatelefonoval jsem taky do pohřebního ústavu. Odvezou ji na pitvu.“

Robert Knapp řekl: „Zařiďte, prosím vás, ať nikdo neodchází a počkají na mne v kanceláři, musím se s nimi seznámit. Kde bydlí správce?“

„Hned v prvním patře, napravo od hlavního schodiště. Vedle kanceláře. Tam jsou také pokoje, kde spí ostatní.“

„A Spáčil?“

„V protějším křídle, ve stejném patře. Tam můžete projít lodžií.“

„Ať přijde i paní Spáčilová, jestli ji zastihnete, a poproste správce, ať mi připraví pokoj. Vypadá to, že tu pár dní zůstanu.“

„Teď si vzpomínám, že jsem zapomněl na uklízečku. Paní Nováčkovou. Mám ji zavolat?“

„Zbytečně by ji postrašili.“

„Budete ještě něco potřebovat, poručíku?“ zeptal se strážmistr.

„Budu, strážmistře. Vlastně už potřebuju,“ řekl Robert Knapp. Z tváře mu vymizel úsměv. „Potřebuju nutně vědět, kdo je vrah.“

Místnost, kde ležela zavražděná, vypadala velice elegantně, ale byla to elegance zcela neosobní.

Bílozlatý nábytek s temně rudým polštářováním, benátské zrcadlo, za ním kytice uvadlých květů. Na zdi viselo holandské zátiší nezvykle velkého formátu. U kachlových kamen stála široká čistě povlečená postel a na ní ležela v kaluži zaschlé krve téměř nahá dívka. Tělo zavražděné působilo v tom neobvyklém prostředí jako rafinovaný ornament.

Byla to mladá, neobyčejně krásná a přes všechny postupující mrtvolné znaky velice líbezná bytost. Tělo už promodrávalo a kůže zmatněla. Vlasy měla rozcuchané, vytřeštěné oči zakalené.

Na mramorové desce nočního stolku stála porcelánová lampa a dóza s cigaretami. Vedle, na listu čistého papíru, ležela dlouhá, do tenkého ostří vybroušená dýka s kostěnou střenkou.

„Ošklivý nástroj, co?“ řekl muž u okna. „Skoro to vypadá, jako by byl schválně na tohle použití připraven.“

Muž se sehnul a natáhl ruku.

„Nechte to ležet, člověče!“ řekl Robert Knapp.

Muž se usmál. Obrátil se dozadu. „Tadyhle vaši kolegové se činili, žádné otisky na něm nejsou.“

Robert Knapp si všiml dvou mužů, sedících u stolku za malovaným paravanem. „Ošklivé, co?“

„Zatraceně hnusné,“ připustil. Obrátil se znovu na muže u okna.

„Vy jste doktor, nemýlím-li se?“

„Nývlt,“ kývl muž.

„Knapp,“ řekl poručík. „Řekněte mi, doktore, kdy asi nastala smrt?“

„To bohužel nemohu,“ usmál se muž. „To nevím.“

„Počítám, že jste placený od toho, abyste to věděl,“ řekl Robert Knapp. „Chápu, že to nevíte přesně, chci znát váš názor.“

„Přijel jsem v deset a tak počítám, že smrt mohla nastat kolem,“ na tom si dal doktor zvlášť záležet, „…asi před devíti hodinami. Přibližně,“ dodal.

„Podívejte se, doktore,“ řekl Robert Knapp, a ztišil hlas, „já chápu, že pro vás práce skončila, ale vy byste zase měl chápat, že pro mne začíná, a to právě tím, že se dozvím, kdy ta dívka zemřela.“

Poručík počítal. „Někdy mezi jednou a druhou hodinou po půlnoci. Souhlasí?“ řekl mírně. A dodal: „Přibližně, ovšem.“

„Jestliže se postavíte na stanovisko, že dostáváte privátní informaci a ne seriózní lékařskou zprávu,“ řekl doktor a začal hledat po kapsách zápalky, „tak souhlasí.“

„Na jaké stanovisko se postavím, je moje věc,“ řekl Robert Knapp. Zadíval se na muže u stolku. Pobaveně se usmívali.

„Smrt nastala ihned?“

„Prohlédněte si tohleto.“ Vzal dýku do ruky. Přistoupil k inspektorovi a namířil mu hrotem na prsa. „Je ostrá jako jehla,“ řekl zálibně. „Tu stačí jen přiložit a nemusíte ani moc tlačit.“

„Dejte to pryč,“ vydechl poručík. „Vám je nějak do žertu.“ Doktor se zasmál a položil dýku na stolek.

„Jakživ jsem neviděl tak nervózního detektiva,“ podivil se.

„Jakživ jsem neviděl tak zábavného doktora,“ řekl Robert Knapp.

„Rozumí se samosebou, že smrt nastala ihned. Rána byla přesně namířená a nůž projel srdcem jako máslem. Ani o tom nevěděla. I druhé bodnutí bylo smrtelné.“

„Nezdá se mi,“ řekl poručík. S nechutí pohlédl do dívčiných vytřeštěných očí.

Doktor sledoval jeho pohled. „Kdysi se říkalo, že existuje metoda, jak snímat zavražděným ze sítnice poslední obraz, který uviděli. Jenže to byl nesmysl – alespoň pokud vím. Vypadá to, že se budete muset poohlédnout po tom pánovi sám. Ta dívka má sice oči jako tůň, ale bohužel se v nich nezrcadlí nic.“

Robert Knapp řekl unaveně: „Proč myslíte, že to byl muž? Vylučujete, že by to mohla udělat žena?“

„Mám dost životních zkušeností, abych něco vylučoval, to obecně,“ řekl doktor. Trpce se usmál. „A konkrétně vám musím povědět, že možné to je, ale nepravděpodobné. Ženy obvykle nevraždí nožem, žena vás majzne žehličkou, když se otočíte. Nůž není v jejím stylu. Vrazit někomu nůž do těla, na to si troufne akorát pán tvorstva. Nakonec je toho plná literatura. Nebo nečtete detektivky?“

„Rozhodně pozorněji než vy Gutha-Jarkovského.“

„To máte pravdu, je z módy. Požírej, nebo budeš požrán, to se teď nosí víc. Svět opanovalo násilí. Jak račte vidět,“ ukázal na dívku.

„Připouštíte tedy, že to mohla být žena?“

„Připouštím.“

„Myslíte, že tělo leží tak, jak je zanechal vrah?“

„Myslím.“

„Domníváte se, že byla ta dívka zavražděna vleže nebo v nějaké jiné poloze, popřípadě na jiném místě?“

„Domnívám se, že byla zavražděna vstoje nad postelí, popřípadě vsedě na posteli.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Z polohy mrtvé a ze směru, jakým byla vedena rána.“

„Vylučujete možnost, že by se zavražděnou po smrti, nebo po zasazení smrtelné rány ještě někdo pohnul?“

„Nevylučuji, ale je to nepravděpodobné.“

„Proč?“

„Protože tělo zaujímá polohu, která je naprosto přirozená, alespoň pro tyto výjimečné případy.“

Robert Knapp se zadíval na zakrvácenou deku shrnutou v nohách postele.

„Jak si vysvětlujete, že byla zavražděná přikryta dekou?“

„To asi udělal vrah.“

„Mimochodem, jak víte, že byla ta dívka zavražděna?“

„Nežertujte,“ řekl doktor vážně.

„Sebevražda nepřichází v úvahu?“

„Sebevražda nepřichází v úvahu.“

„Proč?“

„Protože tomu neodpovídá poloha.“

„Můžete to prohlásit závazně?“

„To nemůžu.“

„Proč?“

„Protože od toho jste zase placený vy,“ řekl doktor. „Spokojen?“ zeptal se přátelsky. Zřejmě mu poručíkův způsob jednání imponoval.

„Spokojen,“ řekl Robert Knapp. „Nemohla by být ta dívka zavražděna ve spánku?“ a dodal už trochu mírumilovněji: „Doktore?“

„Myslím, že ne. Nejspíš byla probodnuta v hádce nebo při rozhovoru, a když klesla na postel, vrah ji přikryl přikrývkou, aby vypadala, jako když spí.“

„Co znásilnění?“

„Jen se na ni podívejte.“

„Myslím před tím.“

„Ne. S přesností se to dozvíte po pitvě. Zrovna tak, jestli nebyla gravidní. To můžete potřebovat, že?“

„Všechno můžu potřebovat,“ řekl Robert Knapp. „Myslím, že jste mi dost pomohl, doktore. Děkuju vám. „Maličko zaváhal a podal mu ruku. Zdálo se, že je ten stisk upřímný.

„Kdybyste něco potřeboval, zastavte se dole ve vesnici. Lidi vám řeknou, kde bydlím.“

Když doktor odešel, otočil se Robert Knapp na muže u stolu. „Zvláštní člověk. Na vesnického lékaře vůbec nevypadá.“

Muži u stolu vstali. „Že jste se s ním ale zapotil? Slyšel jsem, že je to gynekolog, ale měl v Praze nějaké neshody se svým šéfem, který byl prý mimochodem jeho žákem, a tak ho z Prahy vylili.“

„Ještě že nejsem v jiném stavu.“

Sebral z nočního stolku dýku, naposled se podíval na zavražděnou dívku, přistoupil k posteli a zamyšleně přes ni přetáhl deku.

„Vezměte otisky z okna, z kliky u dveří – prostě všude. Myslím, že nám to k něčemu bude. Zařiďte odvoz na pitvu. Ať mi ihned pošlou zprávu. Vezměte také otisky lidem. Půjdu se podívat trochu po zámku.“

Prozatímní výslech už trval dvě hodiny – bez valného výsledku. Výpovědi se shodovaly až do chvíle těsně před ukončením večírku.

Robert Knapp si prohlížel rytířský sál, a když uviděl u dveří vyrovnanou řadu prázdných lahví, bylo mu jasné, že se toho o osudné noci příliš nedozví. To, co slyšel, vypadalo jako nepovedený scénář na strašidelný film s kýčovitými kulisami.

Václav Krasl podrobně vylíčil průběh večírku. Zdálo se, že nevynechává jediný detail, který by mohl mít význam; hodnotil situace, dělal perfektní závěry, vtipně a pohotově odpovídal na otázky. Čím rychleji správce povídal, tím méně ho Robert Knapp poslouchal a tím pevnějšího dojmu nabýval, že se touto metodou nikam nedostane.

Robert Knapp se rozhlédl po místnosti. Byla zařízena jako kancelář a zároveň obývací salón. Empírový manžetník, sekretář, v rohu místnosti kamna, naproti trezor. Pod oknem v hlubokém výklenku stála chaiselongue s bleděmodrým proužkovým potahem.

Seděl u kulatého stolu, pohupoval se na rozvrzané židli a pohrával si se svým zápisníkem, který obsahoval celý výtěžek jeho dvouhodinové práce. Stálo tam: Průvodkyně: Hana Felixová, studující historie, 21 let. Studentka: Wanda Klementová, studující historie, 21 let. Správce: Václav Krasl, malíř, 23 let. Vedoucí party opravářů: Karel Spáčil, 36 let. Růžena Spáčilová, účetní JZD Verany, 31 let. Restaurátor: Ivo Machek, sochy, zbraně, 26 let.

Robert Knapp dlouho zíral do zápisníku. Během Kraslova vyprávění spojil jméno správce, průvodkyně a Spáčila hrbolatou svorkou, která v rozích vyhnala lipové ratolesti. Soustředěně načrtl před svorku přesně vykroužené srdíčko a po chvilce ho probodl podlouhlou skvrnou, která po mnoha opravách dostala přibližnou podobu nože. Spustil znovu tužku na papír a připsal do řádky Ivo Machek, sochy, zbraně, velký otazník.

„Řekněte mi, pane Machku, kdy jste se rozhodli, že uspořádáte ten večírek?“

Otázku položil Robert Knapp mladému muži, který, se na něho usmíval z protější židle. Pečlivě si otíral s prstu skvrnu černé barvy do špinavých kalhot. Měl na sobě plátěnou halenu, přepásanou provázkem, a na hlavě čepici s tvrdým kšiltem. Měl drobný unavený obličej, tváře pohublé a prokvetlé jemnými červenými žilkami a husté narezavělé obočí nad ostrým, poněkud delším nosem srůstalo. Jako žíně silné vlasy. Ryšavé vousy se pod bradou rozdělovaly do dvou nestejně dlouhých pramenů. Měl malou, ale pevně stavěnou postavu a drobné ruce s vystouplými žílami. Na první pohled působil dojmem úporného chlapíka. Když čistil skvrnu na ruce, špulil rty a obočí vytvořilo lomenou čáru s pokleslými konci.

„Myslíte, že o tom mohl vědět někdo z vesnice?“

Machek si pátravě prohlížel prst zbavený nečistoty. „To, myslím, mohl. Pořádali jsme podobné večírky každou neděli. Pokaždé jsme vymysleli nějaké libreto, jako ten únos včera.“

„Jak jste připadl na myšlenku s těmi maskami? Nebo vám to někdo poradil?“

„To byl můj nápad.“

„Prohlížel jsem si v rytířském sále Rubense, tam přece žádné masky nejsou.“

„Podívejte se, znáte Manetovu Snídani v trávě, to je ten známý obraz…“

„Znám.“

„Nevím, jak bych vám to vysvětlil, ale je celkem přirozené, že se u Maneta snídá bez šatů, takový piknik zcela odpovídal duchu doby. Tenkrát se ještě zachovávaly formy. Zahlédnout kotník milované dámy považoval kavalír za spalující milostné dobrodružství. V polohách, kde se u Maneta snídá, se v dnešní době miluje, chápete, téma se posunulo ze sféry diváckého požitku do sféry autentického prožitku…“

Robert Knapp pozorně poslouchal. „Ale ty masky?“ zeptal se.

„Napadlo mě to, když jsem viděl na tom Rubensovi rudou látku, kterou má jeden z jezdců kolem ramen. Šlo o to tu situaci dotvořit, realizovat ji se starými rekvizitami na novém terénu. Únos tak, jak ho namaloval Rubens, je selanka. Dneska nikdo neunáší ženu na koni za asistence buclatého andělíčka. Odvezou ji na periférii v zakryté limuzíně a znásilní v opuštěné párkařské boudě. To je přirozená daň, kterou platí svět za svůj materialismus.“ Odmlčel se a zapálil si cigaretu.

„Vy asi nevěříte na takové věci, jako je právo a spravedlnost,“ řekl Robert Knapp.

Machek řekl: „Právo je moc, právo je síla, spravedlnost je individuální a nikdo nemůže soudit druhého. Svět je uspořádán tak, že pro člověka je dobré být silný, nevýhodné být slabý. Slabost přináší utrpení, síla vítězství. Vezměte si například Spencera… altruismus jako ideál vyššího konání… ten dobrák Spencer byl snílek…“

„Vy v altruismus nevěříte?“ zeptal se Robert Knapp s rostoucím zájmem.

„Je nemorální přenášet své potíže na druhé, zrovna tak nemorální je zavazovat službou nebo prokazovanou milostí…“

„Podle vás byl Ježíš nemorální?“

„Ježíš Kristus zemřel na kříži.“

„No a?“

„Ježíš věřil v nesmrtelnost, pro něho byl altruismus výhodnou investicí. Jako Duch zvítězil, jako Hmota skončil žalostně. V povaze života je vzdorovat, hmota je moudřejší než filozofie a víra…“

Robert Knapp se zamyslel. „Podívejte se, pane Machku, Kazatel považoval všechno konání života za marnost a trápení ducha, a přesto shledával smrt ještě horší.“

„Vím, kam míříte. Lépe je živému psu než mrtvému lvu. S tím ovšem nemohu souhlasit. Krásná smrt má větší hodnotu než mizerný zbídačelý život. Lidstvo je smečka lhářů, všude slyšíte v poslední době řeči o nesmrtelnosti duše, ale zemřít se bojí každý. Lidé už neumějí riskovat, nesmrtelnost je největší risk, jaký znám. Zrovna tak jako smrt je jediná skutečná jistota života.“

Robert Knapp na Machka pohlédl s netajeným obdivem. „Vážím si vaší upřímnosti, pane Machku. Ale včera byla pár metrů od vás zavražděna vaše přítelkyně.“

„Život je plný paradoxů, pane. Tu dívku jsem měl opravdu rád.“

„Obávám se, že jste své přítelkyni moc neprospěl,“ řekl Robert Knapp a vstal od stolu. Machek na něho upřel nechápavé oči.

„To neříkejte. Její smrt nemá s naším večírkem nic společného. Nebylo to poprvé.“

„Ale poprvé vaše zábava skončila vraždou. Člověk může být v životě jen jednou zavražděn a tentokrát jste to byl právě vy, kdo pro to vytvořil ty nejpříhodnější podmínky.“ Přistoupil k Machkovi a položil mu ruku na rameno. Převyšoval ho téměř o půl hlavy. V Machkových očích se na okamžik objevil výraz nejistoty. Udusil v popelníku cigaretu a zůstal strnule stát.

„Tak spusťte, poručíku,“ řekl.

„Viděl jste zavražděnou?“

„Viděl.“

„Víte, jak zemřela?“

Machek ucukl ramenem a do tváří se mu nahrnula krev. „Co tím chcete říct?“ vydechl.

Robert Knapp řekl: „Myslel jsem nůž, kterým…“

Machek řekl: „Ten nůž zná každý. Býval v kanceláři a Hana si ho odnesla do pokoje. Myslím, že ho používala na rozřezávání dopisů. Měla ráda neobvyklé předměty…“

„To souhlasí s výpovědí pana Krasla,“ řekl Robert Knapp.

„To souhlasí se skutečností.“

„No, ano, ano…“

Machek poodstoupil o dva kroky. Stále se díval poručíkovi do očí. „Nevidím na tom nic divného,“ řekl.

„Ne?“

Machek chvíli přemýšlel. „Celý tenhle svět je divný.“ řekl.

„Který?“

„Můj svět a váš svět. Svět Hany Felixové, svět, ve kterém žije vrah.“

„Hmm,“ zauvažoval Robert Knapp nahlas. Přelomil sirku, kterou vydoloval z krabičky a jemně ji odložil do popelníku.

„Vyprávějte mi, kdy jste viděl Hanu Felixovou naposledy,“ vybídl Machka.

Machek vypadal úplně klidně. Přešel ke stolu a přitáhl si popelník. „Jak skončil večírek, víte,“ řekl, „napadlo mě, že bych měl za Hanou zajít a trochu se jí omluvit. Měl jsem pocit, že jsme to tentokrát přehnali. Z mumraje před sálem si moc věcí nepamatuju. Vím jen, že jsem šel k Haně do pokoje a zastihl jsem ji, jak se chystá jít spát. Vyměnili jsme spolu pár slov. Byla ospalá.“

„Kde jste stál, když jste spolu mluvili?“

„U okna.“

„A Hana?“

„Hana stála u postele a svlékala se.“

„Ulehla, ještě než jste odešel?“

„Ne. Odešel jsem pochopitelně dřív, aby se mohla svléknout. Vím, že v takovém horku, jako bylo tu noc, spávala obvykle nahá.“

„Jak to, že víte takové podrobnosti?“

„Netajila se s tím.“

„Víte, kolik bylo hodin?“

„Ne.“

„Ani přibližně?“

„Ne.“

„Dobře, to stačí.“ Robert Knapp přelomil další zápalku. Uložil ji do kapsy. „Chcete k tomu ještě něco dodat? Vzpomínejte.“

„Jen to, že vypadala naprosto klidně a opravdu se chystala spát. Sotva držela oči otevřené.“

„Neslyšel jste, že se v pokoji zamkla?“

„Ne, nikdo se tady nezamykal.“

„Od té doby jste Hanu nespatřil?“

„Ne,“ řekl Machek. Řekl to důrazně.

„Děkuju vám. Nebudete se zlobit, když budeme ještě chvilku pokračovat?“

Machek stál u stolu. Prsty se dotýkal desky. S odpovědí vůbec nepospíchal.

„Kdo šil masky?“ zeptal se Robert Knapp. „Byl jste to vy?“

„Nejsem švadlena.“

„Tak kdo?“

„Požádal jsem paní Vykysalou, ženu převozníka, bydlí dole u řeky, je to takový žlutý dům…“

„Kdy to bylo?“

„Látku jsem jí odnesl v pátek a v sobotu jsem si masky vyzvedl.“

„Kde byly do neděle večer?“

„Měl jsem je dole v dílně.“

„Kdy jste je dal svým kamarádům?“

„V neděli odpoledne. Václav je zamkl do trezoru v kanceláři, aby je Wanda s Hankou neviděly.“ Při vyslovení jména zavražděné se Machkovo tělo sotva znatelně zachvělo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vrah v šarlatu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.