Upíří deníky – Vykoupení

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

L. J. Smith

Upíří deníky – Vykoupení – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

„Přímo tady založím bylinkovou zahrádku,“ řekla Bonnie Zanderovi a zahleděla se přes dvorek jejich nového domu. Zelený trávník se před ní rozprostíral až ke klikaté polní cestě. Hned za domem bylo malé místo v polostínu, které se bude výborně hodit k pěstování bylinek potřebných k různým zaříkáním a kouzlům. Za cestou se zdvihaly hory se zasněženými vrcholky – opravdové hory, mnohem vyšší než rozvlněné kopce ve Virginii.

Zander ji zezadu objal a opřel se jí bradou o rameno. Bonnie se k němu spokojeně přitiskla. Zhluboka se nadechla coloradského svěžího vzduchu a pochvalovala si: „Je to tady naprosto dokonale nádherné.“

Byli tu teprve pár dní, a když Bonnie každé ráno otevřela oči, překvapilo ji, jak moc šťastná je. Přestěhovala se sem, protože nedokázala unést rozchod se Zanderem, ale teď jí připadalo, že se jí tady bude doopravdy líbit.

Ještě při letu sem se jí nervozitou svíral žaludek. Nikdy dřív nebydlela tak daleko od rodiny, nikdy nestrávila víc než pár měsíců na místě, odkud se nedalo dojet autem za mámou nebo jednou ze sester, pokud by je potřebovala. A vždycky měla po boku svoje další sestry – ty, které si vybrala, Elenu a Meredith.

Bonnie si připadala jako zrádkyně, když Elenu a Meredith opouštěla. Ujišťovaly ji, že to chápou a že jsou přece stejně pořád na telefonu – ale to Bonnii nijak pocit viny neulehčilo. Stefan, Elenina pravá láska, zahynul. Meredith se proměnila v upíra. Rozhodně bylo špatné, že je Bonnie opouští, zvlášť nyní.

Ale ona se tady cítila správně. Nad hlavou se jí rozprostírala jasně modrá coloradská obloha, tak jasná a hluboká, až Bonnie měla pocit, že stačí napřáhnout paže vzhůru a rozletět se přímo do toho prostoru bez hranic.

Na té nekonečné obloze, otevřené krajině a krásné přírodě bylo cosi, co Bonnii přinášelo pocit, že překypuje Silami.

„Každým dnem jsem silnější,“ prohlásila, propletla prsty se Zanderovými a ovinula si jeho paže těsněji kolem sebe.

„Mhmmm,“ souhlasně zamručel Zander a políbil ji něžně na krk. „Tohle místo je skutečně živé. Jared mi vyprávěl, že včera v noci naběhal po horách spoustu kilometrů ve vlčí podobě a nemusel se ničemu vyhýbat – neměl v cestě města ani auta. Prostě paráda.“

Zatahal ji za ruku a Bonnie ho následovala do domu. Náš dům. Není to úžasné? pomyslela si. Líbil se jí jejich starý byt, ale tady v tomhle malém bílém statku si žádní sousedi nestěžovali na hluk a žádný pan domácí jim nediktoval pravidla, co se smí a nesmí. Byl jejich.

„Tady si můžeme dělat, co se nám zachce,“ řekla Zanderovi.

Usmál se na ni svým typickým pomalým svůdným úsměvem: „A co přesně byste chtěla dělat, slečno Bonnie?“

Bonnie roztáhla ústa v rozpustilém úsměvu. „No, měla bych pár nápadů,“ prohlásila vesele, natáhla se na špičky a se zavřenýma očima ho políbila.

V tom polibku byl stejný elán, jaký vždycky cítila, když se dotkla Zanderových rtů, ale bylo tu i něco navíc: nyní byli svoji. Dokud je smrt nerozdělí. Je její.

Otevřela oči a pohlédla do Zanderových něžných očí barvy mořské hlubiny. Zaplavila ji vlna štěstí. Převedla si kousek jeho energie k sobě a na okamžik se hluboce soustředila. Celá se zatetelila radostí, když pocítila esenci svého milovaného manžela. V krbu zajiskřily fialové a zelené hvězdičky a naplnily prostor světlem a barvami.

„Nádhera,“ pochválil ji Zander. „Jako malý ohňostroj.“

Bonnie se právě chystala říct nějaké klišé ve stylu Tak se cítím s tebou neustále, jako při ohňostroji… Ale než otevřela pusu, zazvonil jí telefon.

Meredith. Její kamarádka chce určitě vědět, jaké byly jejich líbánky a jaké je to v Coloradu. Bonnie zvedla telefon, stále s úsměvem: „Čau, jak je?“

V telefonu bylo chvíli ticho a pak se ozval Mereditin hlas, tichý a zdrsnělý. „Bonnie?“

„Meredith?“ ztuhla Bonnie. Hlas její kamarádky byl zlomený.

„Jde o Elenu,“ řekla Meredith tak tiše, že ji Bonnie sotva slyšela. „Můžeš přijet domů?“

Damon, který seděl na pelesti Eleniny postele, zavřel na okamžik oči. Byl tak unavený, vyčerpaný až na dno sil – hůř, než kdy v celém svém dlouhém životě. Seděl u Eleniny postele celé hodiny, svíral její ruku ve své a silou vůle nutil její plíce dýchat a srdce bít.

Silou vůle nutil Elenu, aby nabyla vědomí.

A ona nějak dokázala dýchat dál, ačkoliv každý pomalý, rozechvělý nádech zněl, jako by měl být tím posledním. Statečně dýchala celou cestu z Paříže přes Atlantik, zpět domů do Virginie. Slyšel, jak jí bije srdce, jenže jeho rytmus byl slabý a nepravidelný.

Ale zůstávala stále v bezvědomí. Bez ohledu na to, jak silně si Damon přál, aby se probudila. Bez ohledu na to, jak moc prosil Elenu samotnou nebo že oprášil polozapomenuté modlitby svého dětství a prosil Boha. Jenže ten se od něho jistě odvrátil již před mnoha lety.

Nic, co Damon udělal, nepomohlo.

Něžně Eleně odsunul pramen vlasů z obličeje. Kdysi zlaté vlasy poněkud vybledly, byly zacuchané a matné a tváře jí pobledly. Vypadala tak blízko smrti, až se Damonovi svíralo srdce.

Damon zdvihl ruku z Eleniny tváře a krátce si přitiskl pěst k hrudi. Cítil tupou bolest tam, kde proudívaly Eleniny emoce jasným a silným proudem skrze jejich společné pouto. Ale od chvíle, kdy Elena upadla do bezvědomí, poutem necítil nic.

„Přijeď, jak nejrychleji můžeš,“ slyšel Meredith říkat vedle v obýváku. Na druhém konci linky slyšel vystrašený Bonniin hlas, jak slibuje, že všeho nechá a nasedne na první letadlo. Když Meredith konečně zavěsila, rozhostilo se na okamžik naprosté ticho. Pak zavzlykla.

Věděl, že upírá naději k magii malé červenky. Damon si nedokázal pomoci a ucítil sám zrádnou jiskřičku naděje – Bonnie je nyní tak plná Sil – ale hluboko uvnitř věděl, že ani Bonnie nedokáže pomoci. Strážkyně se rozhodly a Elena je odsouzena k záhubě.

Damon vstal a přešel k otevřenému oknu. Venku zapadalo slunce. Stěny pokoje na něho působily tísnivě, všechno tu na něj padalo. Bolestně si uvědomoval Eleninu přítomnost, jak leží tichá a nehybná za ním na posteli.

A dost. Mohl by sedět u ní na posteli, jak dlouho chce, ale to jí nepomůže. Je tu k ničemu. Musí odsud vypadnout, pryč od Elenina mělkého dechu a jemného, děsivého pachu smrti, který zvolna naplňuje pokoj.

Damon se soustředil a ucítil, jak se jeho tělo zmenšuje a kosti se mění v duté. Narostlo mu lesklé černé peří. Za několik okamžiků již elegantní černý havran roztáhl křídla a vyletěl oknem do noci.

Naklonil perutě, aby lépe zachytil večerní vánek, a obrátil se směrem k řece. Nad ním se vršily temné mraky a odrážely jeho rozbouřené city.

Damon nijak vědomě neřídil směr letu, přesto po chvíli zjistil, že se nachází nad Stefanovým hrobem na břehu řeky. Přistál, elegantně se proměnil opět do své přirozené podoby a rozhlédl se. Od chvíle, kdy pohřbili Stefana, uplynulo jen několik týdnů, ale půdu, v níž spočíval jeho mladší bratr, již pokryla nová tráva. Když se na ni Damon zadíval, bolest v jeho hrudi zesílila.

Sklonil se a položil dlaň na Stefanův hrob. Půda byla vyschlá a drolila se pod prsty. „Promiň, bráško,“ vydechl. „Zklamal jsem tě. Zklamal jsem Elenu.“

Napřímil se a zapřemítal, co to vlastně dělá. Mrtví jsou mrtví. Stefan mu nyní již nemůže odpustit, ať si to Damon přeje jakkoliv.

Strávili tolik času tím, že se vzájemně nenáviděli. Damon si teď dokázal připustit, že to byla jeho vina. Nesnášel svého mladšího bratra ze spousty důvodů, nejvíc proto, že jejich otec ho miloval víc. Jeho nenávist se vyhrotila onoho strašného dne, kdy zabili jeden druhého, a prohlubovala se celá staletí, kdy z dálky přihlížel, jak Stefan trpí svým stavem a brání se zabíjet lidi. Damon byl stále zahořklejší. I jako netvor byl Stefan ctnostnější, než Damon býval jako muž, a Damon ho za to nesnášel.

Ale než se na scéně objevil Jack, Damon už necítil ke Stefanovi nenávist. Jack. Damon stiskl nenávistně čelisti a nad hlavou mu odpovědělo zaburácení hromu.

Jack Daltry předstíral, že je člověk, který loví zlé, prastaré upíry. A všechno to byla lež: Jack byl vědec, který vytvořil novou, rychlejší a silnější rasu upírů, jejichž jediným úkolem bylo vyhubit upíry přirozené. Včetně Stefana, Katherine i samotného Damona.

Damon dokonce ani nebyl na stejném kontinentě, když Stefana zabili. Přijel domů včas na Stefanův pohřeb, včas, aby bezmocně přihlížel Elenině bezednému zoufalství.

Damon si jednou rukou promnul hruď a stáhl tvář při vzpomínce, jak Elenina bolest rezonovala magickým poutem mezi nimi a vedla ho domů. Podle té bolesti poznal, že Stefan je mrtvý. Nic jiného by Elenu nedokázalo takhle zranit.

A to pouto bylo také příčinou stavu, ve kterém se Elena nyní nachází. Strážkyně je spojily, aby Damona udržely pod kontrolou. Správně usoudily, že pokud budou Damon s Elenou spojeni, zabrání to Damonovi podlehnout svému horšímu já. Vysvětlily mu to jasně: jestliže se bude krmit od člověka bez jeho souhlasu, Elena bude trpět. Když zabije člověka, Elena zemře.

Na hrob začaly dopadat těžké dešťové kapky a světle hnědá půda na říčním břehu nabyla skvrnitě hnědavého odstínu. Damon vrazil ruce do kapes a znovu promluvil k bratrovu hrobu. „Nevěděl jsem to,“ řekl tiše.

Jediné, co chtěli, to jediné, co stravovalo jeho i Elenu, byla myšlenka na pomstu. A uspěli. Vystopovali Jacka a Damon ho zabil, pomstil Stefanovu smrt.

Teprve poté, co Jack zemřel, Elena došla klidu ohledně Stefanovy smrti. Obrátila se pro útěchu k Damonovi a poprvé za celou dobu směli milovat jeden druhého bez pocitu, že zrazují Stefana. Damon věděl, že si ji nezaslouží. I když měl kdysi nějakou duši, stala se hříšnou již dávno. Ale Elena o něho stejně stála.

Prožili spolu dva nádherné týdny na cestách, okouzleni jeden druhým. Pak Elena zkolabovala v těžkých bolestech a objevila se Mylea, Strážkyně s chladnou tváří, která je před časem spojila magickým poutem.

Damon předpokládal, že zabitím Jacka Daltryho Elenu nijak neohrozí, protože Jack byl upír. Jen lidé pro něho byli tabu; netvoři byli povolenou lovnou zvěří. Jak se mýlil! Jack ze sebe upíra udělal, prostřednictvím vědy napodobil sílu a dravost upírů, zatímco se zároveň zbavil jejich tradičních slabostí – zranitelnosti dřevem, ohněm, slunečním svitem. Ale proměnil se lidskými prostředky. A nikdy přitom neprošel bránou smrti; jeho lidský život neskončil. Jack nebyl skutečný upír, jenom imitace. Nebyla v něm ani kapka magie. A z pohledu Strážkyň Damon porušil přísahu. Nyní za to platí.

Eleninou smrtí.

Damon ji dopravil zpátky do Dalcrestu. Cosi uvnitř ho ujišťovalo, že by si určitě přála být zde, mezi lidmi, které miluje. Společně bojovali s nesmrtelnými netvory a společně zachránili svět. Bláhově doufal, že společně ji dokážou nějak zachránit.

Ale nyní jsou tady a nic se nezměnilo – a on se bojí, že to nedokážou. Možná je Elena již mimo jejich dosah. Damon se při té myšlence zachvěl a nahrbil ramena proti prudkému dešti.

„Stefane,“ zašeptal a pohlédl znovu na deštěm promáčenou půdu na bratrově hrobu, „co mám dělat?“ Pokoušel se jí násilím dát napít své krve – ona by to nechtěla, ale lepší být upír než mrtvá – ale když se mu konečně podařilo ji přimět k polykání, nemělo to vůbec žádný výsledek.

Cítil, jak v něm narůstá hněv, a nad hlavou mu náhle zaburácel hrom. Damon obrátil tvář k obloze, proudy vody mu stékaly po tváři a po vlasech a máčely mu oděv. „Myleo!“ vykřikl. Hlas měl zhrublý a zlomený žalem, podbarvený neustálým burácením bouře. „Vzdávám se! Potrestej mě, je mi to jedno. Udělej mi, cokoliv budeš chtít. Jenom mi řekni, co mám dělat!“ Odmlčel se a zadržel dech. Naslouchal a čekal na nějaké znamení, že Strážkyně jsou ochotné vyjednávat. Cítil, jak mu po tváři stékají slzy, trochu teplejší než chladné proudy deště. „Prosím,“ zašeptal, „zachraň ji.“

Ovšem nedočkal se žádné odpovědi. Nic než hučení řeky a deště. Pokud ho Strážkyně slyšely, zjevně jim to bylo jedno.

2.

Meredith pohladila Eleně čelo. Měla ho chladné a lepkavé a pod očima se jí vykreslily tmavé kruhy, které výrazně kontrastovaly s její bledou pletí. Meredith nedokázala odtrhnout oči od Eleniny spící tváře. Navzdory všemu doufala, že se něco přihodí, že Elena najednou svraští čelo ve svém napůl podrážděném výrazu, který nasazuje každé ráno po probuzení.

Vtom zbystřila. Že by snad Elena pohnula očima za zavřenými víčky?

„Eleno?“ zeptala se opatrně a snažila se o tichý a klidný tón.

„Slyšíš mě?“

Žádná reakce. Samozřejmě že ne. Zkoušeli to celé dny, nejdřív Damon v Paříži a pak, jakmile se Elena dostala domů, i Meredith vyzkoušela každičký způsob, na který si vzpomněla.

Za celou tu dobu se vůbec nic nezměnilo. Elena ležela nehybná a tichá jako figurína a jedině mělký pravidelný dech napovídal, že je ještě naživu.

Damon říkal, že než upadla do kómatu, měla hrozné bolesti. Meredith byla vděčná, že u toho nebyla a že Elena nyní alespoň netrpí. Ale tohle – tohle tiché, bledé stvoření – Meredith děsilo. To přece nemůže být Elena. Kde je ta bystrá, energická Elena, která toho dokázala tolik přežít a která byla Meredith bližší než vlastní sestra, od doby, kdy byly ještě děti?

Meredith vstala ze židle vedle veliké bělostné postele. Už se nedokázala přimět, aby se na Elenu dál dívala. Místo toho začala přecházet po místnosti a uklízela: knihy z nočního stolku uložit zpět na poličky, boty úhledně srovnat na dně šatníku. Odhodlaně upírala oči na to, co právě dělala. Nebude myslet na tu nehybnou postavu na posteli.

Meredith zabolely zuby, a proto si nepřítomně přejela prstem dásně. Brzy bude potřebovat na chvíli vyklouznout do lesů a nakrmit se, ale nemůže nechat Elenu o samotě.

Samota. Jejich řady se tenčí. Stefan zemřel. Elena umírá. Alaric, Bonnie a Matt jsou na cestě sem: Bonnie ze svého nového domova, Alaric z vědecké konference a Matt z návštěvy u Jasmininých rodičů. A kdo ví, kde je teď Damon? Zmizel před několika hodinami.

Meredith zdvihla průhledný stříbřitý šál a úhledně ho složila. Elena ho měla na sobě, když ji Meredith naposledy viděla. „Konečně vím,“ řekla jí tehdy a tvář měla rozzářenou radostí, na kterou nyní bylo bolestné vzpomínat, „že Stefan chce, abych žila svůj život naplno. Chce, abych byla šťastná. Teď už můžu milovat Damona… Je to v pořádku.“

Meredith mrkáním zahnala slzy. Elena neměla pravdu. Nic není v pořádku.

Meredith sevřela šál a prudce otevřela šuplík. Když se chystala položit šál dovnitř, ruce se jí zastavily nad kaštanově hnědým sešitem uvnitř. Kdo by si troufl hádat, že ta vyrovnaná, dospělá Elena Gilbertová si ještě schovává ročenku ze střední školy v nočním stolku u postele?

Opatrně knihu vytáhla a zalistovala stránkami. První ročník. Jejich poslední ročenka, než se všechno změnilo. Z posledního ročníku mají ročenky dvě. Ta první, z roku, který si pamatuje Meredith, obsahuje pietní stránku pro Elenu Gilbertovou a Sue Carsonovou. A ta druhá, po změněném běhu historie, který připravily Strážkyně, ukazuje jen týmy, třídy a školní kluby. Ani jedna jí nyní nepřipadá pravdivá. Ale u prvního ročníku existuje jenom jedna verze.