.

sdssdsd

.

Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, Doctor WHO, Tardis and DALEK (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

Daleks originally created by Terry Nation.

Copyright © Nicholas Briggs, 2013

Translation © Tomáš Oakland, 2015

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-763-7

ISBN epub 978-80-7462-775-0

Pro Steph a Bena,

mé dvě nejoblíbenější lidské bytosti

Předmluva

Pád na Výsluní 349

Na výsluní 349 byl další nádherný, slunný den a Lillian Bellová se připravovala na svou nejnovější reportáž.

Zcela upřímně: skutečnost, že každý den na Výsluní 349 byl „další nádherný, slunný den“, už jí trochu lezla krkem. Když ji něco takového napadlo, hned si vzpomněla, jaký život měli její rodiče. Prvních třicet let jen přežívali na pokraji smrti hladem. Ve špíně. Na mrznoucí znečištěné planetě, jejíž jméno si už nikdo raději nepamatuje.

Když dostali Maizie a Alfred Bellovi možnost odstěhovat se na Výsluní 349, bylo to pro ně jako zemřít a dostat se do nebe. Lillian si toho byla dobře vědoma, a ačkoliv jí tehdy bylo pouze sedm měsíců, od té doby jí rodiče často vyprávěli, jaký to pro ně byl tehdy pocit… A kdykoliv si na to vzpomněli, v očích se jim zaleskly slzy.

Teď už to budou skoro čtyři roky, co Maizie s Alfredem umřeli – jen několik měsíců po sobě. Jeden druhému byli naprosto oddáni a také byli velmi pyšní, že se z jejich dcery stala novinářka. Život na Výsluní 349 jim přinesl neuvěřitelné štěstí. Každé ráno vyšli na svůj minibalkonek a vyhlíželi na klidnou, uspořádanou, pastelově stínovanou souměrnost rozlehlého města, které se stalo jejich domovem, a děkovali Dalecké nadaci a Světům na výsluní.

Dalecká nadace jim dopřála druhou šanci, nový život. A ačkoliv špína a chudoba, ve které byli nuceni prožít mládí, způsobily, že zemřeli krátce po šedesátce, byli spokojeni.

A právě proto se Lillian zastyděla, že jí všechny ty pastelové odstíny připadaly takové… nudné. A samotnou ji zlobilo, že touží po tom, aby se teplota čas od času o pár stupňů vychýlila.

Někdy zatoužila po dešti. Nikdy ho nezažila. Viděla ho v televizi, četla o něm v knihách. Dokonce občas stála ve sprše a přepínala z horké na studenou, zavírala oči a představovala si, jaké by to bylo, kdyby se tak někdy chovalo i počasí venku – celý den!

Ze snění vytrhl Lillian lehce dosedající autobus. Železniční úředník, který seděl naproti ní, jí věnoval udivený pohled. Lillian se musela pousmát. Uvědomila si, že tu sedí se vztyčenou hlavou, zavřenýma očima a uhýbá pod tíhou pomyslných dešťových kapek.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se úředník.

„Ne,“ odpověděla Lillian a pořád se trochu usmívala.

Prohlédla si chmurné obličeje ostatních úředníků v autobuse a rozpomněla se, že na ni čeká těžký úkol. Pokusila se nemyslet na skutečnost, že právě kvůli tomu, že úkol byl opravdu důležitý, a možná i trochu nebezpečný, by si nejraději samou radostí poskočila. Na Výsluní 349 probíhalo všechno tak hladce a bez problému, a díky tomu byla novinařina v podstatě dost nezajímavá.

Konečně i potenciálně špatné zprávy…

Vystoupila z autobusu a už si jen letmo všimla, jak se za ní zabouchly dveře a celé vozidlo se zasyčením vzlétlo a zmizelo. V té chvíli pro ni všechno kolem představovalo jen matnou kulisu.

Pozornost věnovala pouze dějišti té strašné nehody před sebou.

V plné rychlosti se tu srazily dva vlaky. Srážka obě vozidla těžce poznamenala. Přední části byly úplně napadrť, zadní vagony ležely rozházené po okolí, otlučené, promáčklé a změněné k nepoznání. Pouze úplně poslední vagon levého vlaku ještě vzdáleně připomínal svou původní podobu. Zbytek však byl pouhý vrak. Hrůzný obraz z kovu, umělé hmoty a vláken. Všechno bylo zkroucené, zohýbané a rozdrcené nekompromisní kinetickou silou.

Lidé tu přišli o život, o tom Lillian nepochybovala. Pak si zahanbeně uvědomila, že velká část těch „úředníků“, se kterými sem dorazila, byli ve skutečnosti příbuzní těch ve vlaku. Při pomyšlení na pracovní příležitosti, které jí taková tragédie poskytla, se pousmála. Hned se jí ale z vlastní sobeckosti zvedl žaludek. Vydala se dál, aby našla hlídače, kteří by jí umožnili vstoupit mezi trosky.

V dlani už měla připravený svůj malinkatý holo-foťák. Přejela hledáčkem přes propletené zbytky vlaků a pak ustoupila o kousek zpátky, aby měla dostatečně široký úhel na focení přihlížejících. Někteří z nich byli stále otřeseni, jiní vzlykali a zhluboka, bolestivě lapali po dechu, aby potlačili slzy. Jejich sténání dráždilo ušní bubínky – lidské trápení v dokonalém stereoprovedení. Zaměřila se na starou dámu, protože jí na okamžik připomněla matku. Před pár lety to klidně mohla být ona. Zase se ozval ten starý známý pocit, že nepociťuje dostatek vděku za Světy na výsluní.

Jeden hlídač ji poklepal na paži. Trhla sebou.

„Tudy,“ kývl hlavou a odvedl ji dolů po svahu směrem ke kolejím.

Vydala se za ním a po cestě si všimla, že už přijíždějí záchranné sbory a pouští se do odklízení těl – morbidní poslání, pomyslela si. Ve vzduchu byl cítit oheň, sežehlý kov, ale i něco horšího. Záchranáři s elektrickým řezacím náčiním se probíjeli kovem a vysvobozovali ty, co přežili. K Lillianiným uším dolehly výkřiky bolesti, zděšení i úlevy. Přijížděly další záchranné sbory. Světla sanitek blikala, sirény houkaly, a když vozidla jemně přistála vedle zkroucených kolejnic, umlkávaly, skoro jakoby úlekem.

Lillian nahrávala. Popošla blíž a přemýšlela, zda ji žene kupředu mírný svah anebo její vlastní neukojitelná zvědavost. Málem vrazila do chlapíka v uniformě. Podle odznaků na jeho černém pogumovaném stejnokroji usoudila, že tu hlídá místo nehody.

„Dál už ne,“ řekl tlumeně přes hledí své helmy.

„Lillian Bellová, Holo-zprávy na Výsluní,“ oznámila a pokračovala v nahrávání.

„Vím,“ odpověděl klidně. „Daniel Ash, hlídám místo nehody. Dál jít nechcete. Věřte mi.“

„Chtěl byste nám něco říct do kamery?“ zeptala se Lillian a zamířila na něj fotoaparátem. Automatické zaostřování jejího foťáku se ale nemohlo rozhodnout, zda zaměřit hledí nebo nejasný obličej za ním.

„Jasně. Došlo tu ke srážce dvou vlaků. Víc nevíme. Nevíme, kolik je mrtvých. Hledáme ty, co přežili. Je tu hodně zraněných. Všechny místní nemocnice mají pohotovost. Nouzové protokoly fungují dobře. Jak mi to jde?“

„Víte něco o příčině té nehody?“ zeptala se a nasměrovala hledáček vpravo, aby zachytila nejbližší trosky. Někoho právě vyprošťovali okénkem. Zdálo se, že má velké bolesti. Spěšně se vrátila k Ashovu problematickému hledí. Díval se na ni se strnulým výrazem.

„Co chcete, abych řekl?“ zeptal se. „Srazily se dva vlaky. Hádám, že jeden na trati neměl co pohledávat. Zatím se jenom zabýváme těmi, kdo přežili.“

Vtom Lillian ucítila nad hlavou žár a chvění něčeho mohutného. Instinktivně nasměrovala hledáček foťáku vzhůru k nebi a zachytila světélkující modř, která vycházela z podvozku Daleka letícího nad havarovanými vlaky.

Oba dva se na chvíli odmlčeli a jen sledovali, jak Dalek zpomaluje a zastavuje. Pak začal klesat a kovové, bronzově zbarvené kuželovité brnění se zatřpytilo ve slunečním světle. Jeho středová část a kopulovitá hlava se začaly otáčet. Zkoumal, sledoval, zpracovával…

Daleky každý z Planet na výsluní dobře znal. Člověk je sice moc často neviděl, ale všichni je znali jako zástupce významné a dobrotivé Dalecké nadace. Spasili celou jednu generaci, kterou neúprosně zasáhl ekonomický a politický krach galaxie. Úcta k Dalekům tu byla hluboce zakořeněna, Lillian nebyla v tomto směru výjimkou, ale vidět Daleka, skutečně se s ním setkat…, to byl vždycky podivně znepokojující zážitek. Nikdo neměl pochyby o tom, že Dalekové jsou silou dobra. Nikdo.

Avšak…

Tito velvyslanci dobročinnosti a lidumilnosti vypadali tak drsně, že to v lidech vzbuzovalo rozpaky.

Lillian s Danielem zaslechli nezaměnitelný dalecký hlas.

„Podej hlášení!“

Ten úsečný, elektronický hlas odrážející se od trosek vlaků sem zapadal až příliš dobře.

„Tušil jsem, že je tu uvidíme,“ řekl Daniel a přikývl.

„Protože se takovéto věci nikdy nestávají?“ zeptala se Lillian.

„Přesně tak.“ Daniel zamával na svého podřízeného, aby místo něj dohlédl na Lillian, a chystal se odejít.

„Nějaké zprávy ohledně strojvedoucích?“ pokračovala Lillian. Muž se na chviličku zamyslel. Možná nad tím, zda je moudré vůbec něco zveřejňovat, napadlo Lillian. Pak už o tom byla přesvědčená. Ano, rozhoduje se, zda má něco prozradit. Daniel si všiml jejího výrazu a sám se zatvářil, jako by ho nachytala na švestkách.

„Oba…,“ na chvíli znejistěl. „Oba se katapultovali. Jsou v bezpečí. Sice otřeseni, ale…“ Odběhl a houkl na několik lékařů, kteří ošetřovali jednoho ze zraněných cestujících. Lillian neslyšela, co jim řekl, jen v hledáčku zahlédla, jak mizí v davu záchranářů, zraněných, mrtvých a umírajících. Nepřestala točit, ani když jí Danielův podřízený položil neoblomně ruku na rameno.

„Tak to by stačilo,“ ozval se tlumeně. Okamžitě se k němu otočila, že se s ním dá do řeči, ale muž něco podobného zřejmě očekával. „Ne,“ řekl přísně. „Vraťte se zpátky nahoru.“

„Ten Dalek se tam pak taky vypraví?“ zeptala se Lillian. Oba se opatrně rozhlédli kolem. Dalek ale mezitím zmizel mezi troskami.

Danielův podřízený jí věnoval nevěřícný pohled. „Zažila jste někdy, že by Dalek poskytoval rozhovory?“ zeptal se, ale zřejmě to byla jen rétorická otázka, protože ji hned začal postrkovat nahoru do svahu, směrem k ostatním přihlížejícím.

Má pravdu, pomyslela si. Nikdy žádný rozhovor s Dalekem v holo-telce neviděla.

Vylezla na svah a nepřestávala točit – prázdné, vyčerpané obličeje přihlížejících. Pak k ní dolehla pronikavá ozvěna. Byl to Dalekův hlas, ale Lillian pochybovala, že se kdy dozví, co říká nebo komu je určen.

Na druhé straně vraku, ukrytý před vším, co bylo vidět a slyšet z průběhu záchranných prací, stál Dalek a nehnutě čekal. Pak k němu přikročil hlídač a poslušně mu předložil malou černou kouli.

„Záznamník cesty,“ řekl trochu nervózně.

Než však stačil hlídač kouli předat, spustil se přísavný mechanismus na konci jeho nejdelší paže. Přisál si kouli k sobě a ozvalo se slabé elektronické brnění. Nebyl to ani tak zvuk, jako spíš hmatatelné chvění vzduchu. Strážce sebou lehce trhl. Vibrace ustaly.

Dalekova bronzová kopule se otočila a její mechanismus jemně zavrněl. Očnice se pohnula. Modrá clona na vnějším okraji jeho černé čočky se zúžila.

„Kde je strojvedoucí?“ řekl Dalek důrazně. „Řekl jsi, že ho přivedeš.“

„Je na cestě. Je… on je… v šoku,“ zakoktal strážný. Něco v Dalekově chování mu napovídalo, že ho podezřívá. „Je v hrozném… ehm, lékaři ho…“

„Kde je?“ trval na odpovědi Dalek a jeho hlas zněl hněvivě.

Hlídač nevěděl, co říct. Jen se na Daleka díval. Slova mu uvízla v hrdle. Kolem vodnatých očí mu začaly vystupovat žilky.

Ticho přerušila až černá koule, která se z ničeho nic odpojila od Dalekovy paže. Dopadla na tvrdou, sežehlou hlínu. Hlídač si užuž chtěl kleknout, že ji zvedne.

„Nech ji být!“ nařídil mu Dalek, prudce se k němu otočil a očnice mu samou netrpělivostí začala poskakovat nahoru a dolů.

Přispěchali dva lékaři a opatrně před sebou vedli vystrašeného mladíka.

„Obáváme se, že pan Sezman je stále v šoku,“ vysvětlil jeden z nich.

Dalek přesměroval očnici na lékaře. Popojel trochu vpřed a vydával přitom krátká kovová zaúpění. Lékař málem klopýtl, ale nakonec se mu podařilo udržet rovnováhu.

„Musí okamžitě do nemocnice,“ vysvětloval dál.

Dalek se na okamžik zarazil a prohlížel si tu malou lidskou společnost. Pan Sezman, strojvedoucí, se malinko zakymácel. Jako by mu koleno pod vlastní vahou vypovědělo službu. Lékaři se pohotově zapřeli a podařilo se jim ho udržet na nohou.

Než se pan Sezman narovnal, z konce nejkratšího Dalekova výčnělku vyšlehl jasný paprsek. Soustředný kužel světla je všechny pohltil, jasně zaplál a zaprskal jako ledová sprcha na rozpáleném železe. Všichni čtyři muži na okamžik strnuli hrůznou, ale naprosto němou bolestí. Jejich rozostřené obrysy zablikaly jako namodralý a nelítostný fotonegativ. Byla to záře tak jasná, až jim zbělaly kosti. Pak se surová zář i bzukot rychle vytratily a ponechaly na zemi jen čtyři mrtvá těla.

Dalek se zjevným nezájmem vzlétl – přímo nahoru a ohromnou rychlostí – a zanechal těla, aby je mezi troskami vlaků objevil někdo jiný. Nevysvětlená úmrtí, která budou předána daleckým autoritám k vyšetřování…

K vyšetřování, k němuž nikdy nedojde.

Kapitola první

Smrt na Getrii

Kaleidoskopickým tunelem Vortex se hnal závratnou rychlostí jakýsi malý modrý kvádrovitý objekt se žhoucím světélkem nahoře a okénky, které připomínaly zamhouřená bílá hranatá očička. Bylo to pouhé smítko ve srovnání s nekonečnou věčností vesmíru kolem.

Byla to TARDIS, časoprostorové plavidlo toho nejzáhadnějšího obyvatele vesmíru vůbec – Doktora. V nitru bytelné modré budky se skrývala takřka Aladinova jeskyně plná nepředstavitelně pokročilých technologií a zdánlivě nevyčerpatelných ubytovacích prostor.

V jejím středu se nalézala ovládací místnost. Tam na prosklené plošině trůnila TARDISina mnohostranná konzole. A kolem ní horečnatě poskakoval a za bezstarostného mávání rukou poletoval sám Doktor. Ovládání svého milovaného časoprostorového stroje pro něj bylo vždycky zdrojem ohromné pýchy. Tuhle upravoval seřízení, tamhle ladil nějakou stěží poznatelnou nerovnost a tu zas roztržitě přepínal knoflíky. Tahle dvojka už spolu prožila mnoho životů. Přidala se k nim řada pozemských společníků, pak zase odešla. Ale Doktor a TARDIS…, to byla stálice.

Jeho životní náplní byly náhodné, ale dobře míněné zásahy do cizích životů. Vydal se bez dovolení napříč vesmírem, vzdor zákonům svého vyhynulého lidu, Pánů času, protože chtěl prozkoumat… vyhledat… úplně všecičko.

Zažil už všechny krajnosti života, zažil už takové množství hrůz i tolik radostí… a také všechno mezi tím.

Získal si tolik přátel, soupeřil s tolika protivníky. Prožil počátky i konce, šťastná setkání, hořká loučení. A všechno se to nesmazatelně vrylo do obličeje tohoto muže. Všechny ty životní zkušenosti se odrážely v jeho očích. A ve vřelosti jeho prastarého úsměvu.

Dokonce i nyní, když byl Doktor ve svém navenek nejmladistvějším těle, v něm bylo ukryto něco starodávného. Byla tam únava… Možná i jisté znepokojení ohledně následků, které jeho potulky nakonec měly.

Nyní cestoval sám a předsevzal si, že na svých cestách věčností nebude do ničeho zasahovat.

Doktorovou Achillovou patou však byla zvídavost.

Když učinil několik posledních úprav, hrdostí se jen tetelil, a když o krok ustoupil, zachytil svůj odraz ve skleněném sloupu vyrůstajícím ze středu konzole. Sklem prostupovala TARDISina síla. Doktor se na sebe usmál, upravil si motýlka a uhladil si tvídové sáčko.

„Někam, kde je klid a ticho, řekl bych,“ promluvil na svůj odraz. Zavrtěl prsty jako kasař, který se chystá odemknout trezor. Než však stihl naťukat do přístroje svůj nový cíl, na opačné straně vyzdobeného hexagonu cosi zapípalo.

Bylo to slabé zapípání. Pak se ozvalo další. A pak další, mnohem naléhavější, vlastně až skoro otravné.

To už Doktor celou konzoli obkroužil a úzkostlivě si prohlížel zdroj všeho toho nepříjemného zvuku. V ústrety mu blikalo žluté světýlko. Zamračil se a poklepal na něj. Blikání a pípání neustávalo.

„Seš si jistá, holka?“ zašeptal a přiblížil svůj prastarý mladistvý obličej k žlutému světélku. Nemyslel si o něm, že ho ještě kdy uvidí blikat. Pak náhle klid. Žádné blikání. Žádné pípání.

„Aha,“ řekl Doktor. Zalila ho nečekaná vlna smutku, ale trvalo to jen chvilinku, protože ticho brzy přerušilo velice zřetelné zaťukání na TARDISiny dřevěné dveře. Venku ve vzdouvajícím se Vortexu něco bylo a klepalo.

Doktor zkontroloval, zda jsou štíty vesmírně lodě stále v provozu, a pak vyrazil dolů po schůdcích směrem ke dřevěným, lehce kuriózním dvířkům tajuplného vnitřního světa. Otevřel je dokořán. Před ním se vznášela malá bílá žhnoucí kostka.

„No jéje, ty musíš být ještě úplné miminko, že?“ řekl a rozzářil se radostným překvapením. Okamžitě popadl kostičku do dlaní, zabouchl za sebou dveře a rozběhl se zpátky ke konzoli. Přiložil ji ke světlu a samým zaujetím přimhouřil oči.

Jeho lidé měli ve zvyku vysílat tyto prapodivné telepatické krychličky se zprávou v naléhavých případech. Taky jednu použil, před mnoha životy – a nebylo to vlastně ani tak dávno, co ho právě jedna taková krychlička vlákala do pasti. Ale tenhle malý „klučina“ je trošku jiný šálek čaje, pomyslel si.

Byla to vážně jen velmi mrňavá krabička. Měla asi poloviční velikost standardní krychle, kterou používali Páni času.

„Takhle by vypadala zpráva, kdybych ji uklohnil ve spěchu,“ pomyslel si. „Jej!“

A pak ho něco napadlo.

Anebo to byla spíš… otázka. Mohl to být jeden z těch momentů, kdy se něco z budoucnosti odráželo zpět do minulosti?

Cestování časem bylo samá obtíž. Neexistuje způsob, jak by mohl pouhým pohledem zjistit, odkud a z které doby tahle kostka pochází. Nejlepší bude neotálet a zjistit, co mi tenhle malý posel chce, pomyslel si.

Přidřepl si na zem, položil kostku před sebe a začal se na ni celou svou myslí soustředit. Funguje to ještě vůbec? Pokud ano, bude to jasná známka toho, že si tuhle zprávu poslal on sám.

A právě v tu chvíli se kostka sama odemkla a vyšel z ní závan jiskřivé bílé energie. Když se její maličké stěny ladným pohybem rozklížily a obláček částic se rozptýlil, Doktorova mysl se rázem naplnila dojmem čehosi…

Něčeho…

Nějak nebyl schopen tu myšlenku pojmenovat. Věděl jen, že musí přejít ke konzoli. Vsunul kousky krabičky do kapsy svého saka a vyskočil na nohy. Rukama začal kmitat sem a tam a spěšně upravoval souřadnice. TARDIS zareagovala rychle a její motory konejšivě povzdechly. Jen pár vteřin nato se žuchnutím přistáli.

Doktor s uspokojením vydechl. Láskyplně konzoli poplácal a usmál se.

„Šikovná holka. Dobrá práce.“

Přitáhl si obrazovku konzole a zahleděl se na víření symbolů a grafik před sebou. Věděl, že tohle místo nikdy v životě nenavštívil. Ale to jméno mu přece jen něco říkalo.

„Planeta Getrie,“ zašeptal.

Výsledky měření prozradily, že tahle planeta živí široké spektrum živočichů, a tak se Doktor rozhodl vyjít ven. Spustil skener, aby se podíval, co asi tak může za dveřmi očekávat. Zamračil se, když spatřil jen neplodnou pouštní krajinu a jakýsi prastarý kamenný pomník. Byl tvrdý, šedý a žulovitý a hned pod ním postávala malá skupinka lidských bytostí.

„Ti budou jistě přívětiví,“ zamumlal si pod vousy, ale napůl očekával, že mu to někdo brzy vyvrátí. Přesto ho nějaké nutkání, které už jej dovedlo k zadání Getriiných souřadnic do konzole, hnalo dál i nyní. Byl posedlý něčím, co nebyl s to pochopit. Zkrátka věděl, že do tohoto světa musí vkročit.

TARDIS dosedla asi půl míle od pomníku. Doktor tak měl dostatek času, aby si tu skupinu lidí cestou přes vyprahlou, drobící se zem pořádně prohlédl. Nepokoušel se schovat. Mohl sice zapadnout mezi skalnaté pahorky a pak přebíhat od úkrytu k úkrytu, ale to přece nemá zapotřebí, přesvědčil sám sebe.

Čím více se Doktor ke shromáždění blížil, tím více mu bylo jasné, že tyhle lidi nezajímá nic jiného než to, co mají přímo před sebou. Ještě nebyl s to rozeznat, o co přesně jde, ale všichni do jednoho na to upřeně hleděli.

Když došel ještě blíž, vánek k němu donesl několik nezřetelných slov. I když je nebyl schopen úplně rozeznat, zněla vážně a uctivě.

V jednu chvíli, ještě než dorazil až k nim, jako by všichni zareagovali na nějaký signál a začali se rozcházet. Šli pomalu s hlavami skloněnými kolem pomníku a směrem na opačnou stranu, pryč od Doktora. Ten ucítil nutkání zastavit se a mimoděk sklonil hlavu, jako by se účastnil nějakého…

Pohřbu. Tak, tak to je. Tohle je pohřeb. Správně. Skvrnitá šeď těch dlouhých plášťů s kapucemi, které měli ti lidé na sobě…, to bylo přece velmi běžné pohřební šatstvo na… Ach. V části vesmíru, na kterou Doktor už dlouhá léta nepomyslel.

A tam se nacházel hrob. Právě tam, kde předtím všichni stáli. Měl nádherný, i když poněkud strohý oranžový náhrobek – zjevně dovezen odněkud zdaleka. V záhybu vrchní hrany bylo asi půl tuctu maličkých předmětů zatavených ve skle nebo v něčem velice podobném. Střípky vzpomínek zachycené v průzračném jantaru. Doktor si vzpomněl, že vkládání upomínkových předmětů do náhrobku byla prastará tradice v mnoha částech vesmíru.

Doktor se vydal směrem ke kameni, aby si ho lépe prohlédl, a najednou na sobě ucítil něčí pohled. Podíval se doprava a spatřil jednoho z truchlících.

Byla to stará dáma. Zastavila se, obrátila se k němu a teď na něj hleděla.

Střetli se pohledy. Doktorovi se zdálo, jako by na něco čekala. Pozdravení? Poznání? Něco…, ale pro Doktora v tom nebylo nic. Neznal ji.

Možná že to postřehla, nebyl si jistý, ale po několika vteřinách se otočila zpátky a rozvážným krokem se vydala za ostatními.

Doktor pokrčil rameny a obrátil svou pozornost zpět k předmětům ve skle. Přistihl se, že je přitahován něčím, co vypadalo jako malinkatá vesmírná loď. Přitiskl obličej k průhlednému krytu kolem jejího miniaturního trupu.

„Hmmm,“ zamumlal. „Někdo doma?“

Předklonil se a na spodní straně lodi rozeznal nějaký nápis.

„Vyrobeno v Cartedii,“ přečetl nahlas. „Ty seš hračka, že jo?“ Doktor se zeširoka usmál a prohrábl si vlasy. Uchechtl se. Rozpoznal rozdíl mezi vzpomínkou a slabým zachvěním, které pociťoval, kdykoliv se něco z jeho budoucnosti natáhlo zpátky k němu. Věděl ale, že spletitosti, které se pojí s cestováním časem, někdy znamenají, že člověk musí být trpělivý.

„Tohle je na někdy jindy,“ zašeptal. „Ale tebe já si budu pamatovat, malá vesmírná lodičko. Tebe já si budu pamatovat.“ Ukázal na ni prstem, znovu se zasmál a šel blíž ke sklu. Tak blízko, až se lodička začala rozmazávat a mikroskopické kazy v průhledném „jantaru“ kolem vypadaly jako stopy věčnosti, které se k Doktorovi svůdně a provokativně natahují…

Rázem se znovu narovnal, neohrabaně se zakymácel a vzhlédl k obřímu pomníku. Cítil, že jednoho dne to pro něj bude něco znamenat. Jednoho dne…

Dnes ale ne.

Doktor se otočil a vydal se zpátky k TARDIS. Celou dobu jej někdo pozoroval.

Hluboko uvnitř rozsáhlého kovového komplexu, který se dmul silou děsuplné, téměř nepředstavitelně pokročilé technologie, běsnila nenávist a umíněnost jediného mocného mozku. Tenhle tvor byl výsledkem celých generací genetické manipulace, uvězněný v nitru propojeného polykarbidového daleckého brnění. Byl vytvořen za jediným účelem: poskytnout dalecké rase řídící sílu, která by byla schopna nahlédnout do horečného chaosu Vortexu a rozluštit jeho nekonečné vzory.

Byl to dalecký Správce času.

Kolem mřížoví v horní části krytu, těsně pod kopulí, kroužily otáčivé prstence, podobně jako vířící suť kolem plynného obra – zdálky se jevily pevné, ale zblízka… zblízka vřely silou Vortexu, která se rozevírala přímo před zraky této dokonalé, konečné formy daleckého života.

Při pohledu na ten výjev v centru Vortexu sebou očnice rozrušeně zaškubala. Doktor je na Getrii, na cestě ke své TARDIS.

Uvnitř kovového pláště se zmutované tělo daleckého Správce času zachvělo něčím, co se velice podobalo očekávání nebo požitku. Za ním stála četa vysoce postavených Daleků. Sice se báli přikročit až k bráně věčnosti, když ale zaregistrovali Doktora, popojeli trošičku blíže ke svému jasnovidci.

Už vstoupil do TARDIS. Dveře se za ním zabouchly. O pár krátkých chvil později TARDISiny temporální motory chraplavě zasténaly a budka zmizela.

Hlasem prosáklým vítězoslavnou, temnou odhodlaností, hrdelnějším, ale zároveň jemnějším, než byl hlas kteréhokoli jiného Daleka, Správce času konečně promluvil.

„Začíná to…“

Někde daleko a v úplně jiném čase byla vyděšená dívka – a už si jenom stěží dokázala vzpomenout na časy, kdy vyděšená nebyla. Seděla shrbená a choulila se do klubíčka. Třásla se zimou a strachem. Chvěla se tak křečovitě, až se strach i zima začaly slévat v jedno.

Znovu pevně zavřela oči, ale jediné, co ve své mysli nalezla, byly hrůzostrašné vzpomínky. Vzpomínala na ten křik, dusot nohou, výbuch… Naprostý děs.

Byl tam jakýsi muž. Byl laskavý, říkala si. Zachránil ji…, ji a jejího malého bratříčka.

Můj malý bratříček!

Vzpomněla si, jak na ni volal. „Vrátíme se pro tebe! Vrátíme se pro tebe! Přísahám!“

Všechny ty myšlenky ji pálily téměř nesnesitelně, a tak znovu otevřela oči. Vzpomínky roztály do špinavých, šedostříbrných stěn její hranaté jednotvárné cely. Hleděla na úhly těch stěn, sledovala, jak se jejich linie setkávají na nízkém stropě. Pozorovala, jak se dotýkají na tvrdé, kovové podlaze. Už po chvíli ucítila, jak v ní kypí panika, že by tohle mohlo být to jediné, co ještě do konce života uvidí. Strach z nekonečné prázdnoty se jí chopil a ona se upnula k naději, že by ji ten Dalek mohl přijít znovu nakrmit. Jen nějaký Dalek s trochou jídla. Cokoliv, co proniklo vší tou nicotou.

Ale nic. Pouze hluboké tlumené zvuky daleckého plavidla a chvění motorů.

Čas se nezadržitelně řítil dál, ale neexistoval způsob, jak by poznala, jak dlouho už tu je. Mohla to být minuta. Anebo celé dny? Je už dospělá? Strávila tu celý svůj život?

Jedna ze stěn se z ničeho nic odsunula stranou a za ní se objevil Dalek. Srdce jí v očekávání poskočilo. Ve svém gumovém pohárku držel malý tácek. Vysunul přísavku směrem dolů a upustil jej na podlahu. Něco na něm nadskočilo a vypadalo to zcela nechutně, vyteklo cosi šedého a smradlavého.

Vtom v leštěném bronzovém povrchu Dalekova brnění spatřila svůj pokřivený odraz. Ačkoliv byl matný a zprohýbaný, rozeznala, že… že je stále ještě holčička. Pořád má před sebou celý život v zajetí.

Začala vzlykat. Třeba ze sebe vypláču celý život a vytratím se z tohoto hrozného místa pryč, projelo jí hlavou. Málem pocítila úlevu, že už to má všechno za sebou.

„Jez!“ vykřikl Dalek svým pronikavým hlasem. „Jez!“

Bylo to, jak kdyby ji uhodil do tváře. Slzy rázem vyschly, a tak se podívala dolů do misky. Jak má něco takového sníst? A pak si vzpomněla…

Nejraději na celém širém světě měla…

Želé bonbony. Sladké, slaďoučké želé bonbony. Takový zápřah pro zuby. Ale tak neskutečně dobré. Když si bude představovat, že jí želé bonbony, sní to celé a Dalek přestane hulákat.

Natáhla se a vylovila ty pomyslné želé bonbony a začala si představovat, že s každým hnusným, slizkým soustem se jí ústa plní sladkostí. A na okamžik pocítila, že možná existuje způsob, jak tenhle život přetrpět. Pokud se jí vždycky podaří najít ve své mysli to správné místečko, tu správnou vzpomínku na svou nejoblíbenější věc, pak tu je jistý způsob, jak žít dál.

„Jez! Rychleji!“ zavřískal Dalek.

Kapitola druhá

Nouzový signál

Doktor, který se teprve před chviličkou odhmotnil z Getrie, stále hloubal nad významem návštěvy toho osamělého pohřbu na zpustlé planetě. Kolébal se v houpací síti pod skleněnou platformou, na které stála konzole. Poslední dobou tu pobýval čím dál častěji. Houpal se zlehka sem a tam a dumal, zatímco ho TARDIS unášela Vortexem. To se z něho na stará kolena stává hloubavý starý Doktor? Anebo konečně získává nějaký odstup?

Vyskočil z houpací sítě a dopadl na poďobanou korálovou podlahu spodního patra ovládací místnosti. Poklepal prstem svou pozoruhodnou bradu… a pokračoval v rozjímání.

Takže, přemýšlel, ta kostka je rozhodně z budoucnosti, ledaže něco záhadně zapomněl…, což by bylo klidně taky možné. Ale jak by se něco takového mohlo stát?

„Hmmm,“ promluvil nahlas.

Uvažoval dále… Proč je ta kostka taková prťavá? Vyhotovena ve spěchu? Možná že jo. Ale i tak… Aha! Správně, bude to obsahem. Obsahem! Nic moc složitého. Zkrátka je naplněná jakýmsi dojmem. A který živočich je schopen vytvářet především telepatické dojmy než ty poněkud komplikované telepatické zprávy? Lidé! No jasně!

Došel k závěru… Jednou v budoucnosti vytvoří tady tuhle zjednodušenou tele-kostku, aby ji mohl používat nějaký člověk.

No jasně! Šikovný Doktor.

Pak si ale uvědomil, že stále nemá potuchy, proč by měl něco takového dělat.

„Ale taková je holt budoucnost,“ usoudil a vyběhl nahoru po schodech ke své milované konzoli. V radostném očekávání se zahleděl na kontrolky. I když nic nedávalo smysl a budoucnost byla jen mlha s pachutí marnosti, z čiré krásy a důmyslnosti TARDIS si vždycky připadal šťastný a živý. Možná, že se odebere někam do ticha a klidu a vychutná si tuhle myšlenku – a vyhne se problémům.

Ale TARDIS zřejmě měla v plánu něco jiného. Z ničeho nic tomograf na konzoli zablikal. Začaly se na něm zobrazovat útržkovité výjevy. Ozvalo se pronikavé syčení statické elektřiny a bzučení frekvenční modulace. Někdo se s ním snaží spojit.

Doktor zapnul kontrolky a ťukal na obrazovku, aby zachytil signál – ten ale najednou úplně zmizel. Doktor se jen bezradně ušklíbl. TARDIS neustále míjela tolik různých destinací, že bylo téměř nevyhnutelné, že jakmile proletí kolem jednoho přerušeného přenosu, už ho podruhé nenajdou…, i kdyby se mu povedlo hodit zpátečku.

Přesto to ale zkusil. Ovládací místnost se prudce zatřásla, z prasklin v konzoli začal unikat kouř a Doktor rychle tahal za páky a kroutil číselníky. Motor zasténal a zavrzal. Všechno drnčelo, jako když se v chatrném autě otočíte na ruční brzdu.

Doktor pokračoval v seřizování a natáhl krk, aby zjistil, zda se navázalo spojení… A taky že tam bylo!

Anebo, lépe řečeno, tam byl muž. Zoufalý obličej, prosebný a přitisknutý až na čočku vysílače. Ústa zkřivená do zoufalé grimasy.

„Zvuk, zvuk, zvuk!“ vyhrkl Doktor. „Potřebuju k tomu obrazu taky nějaký zvuk!“

Když se Doktor ujistil, že se TARDIS zastavila a teď už jen pluje směrem, odkud signál vychází, bodl prstem do několika dalších knoflíků. Pokaždé chvíli čekal, zda se něco nezmění. Nic. Nic. A pak ještě jednou nic. Pohlédl zpátky na obrazovku. Muž byl ve středním věku a vypadal rozrušeně. Jako by tohle byl právě ten nejhorší moment jeho života. Za jeho zády spatřil Doktor ženu. Ta pro změnu zběsile ovládala kontrolky.

„Kontrolky vesmírné lodi!“ zvolal Doktor. V tu chvíli mu bylo jasné, že dotyční mají potíže se svou vesmírnou lodí a volají zoufale o pomoc.

Převrátil klávesnici s knoflíky a nespokojeně zavrčel. Všiml si, že elektrické vedení několika z nich bylo odpojeno. Některé kousky TARDIS už byly notně zastaralé. Ty neustálé opravy představovaly hotovou noční můru. Okamžitě uchopil drátky a vrazil je do konektorů pod nimi. Ozvalo se zašumění a do očí ho udeřilo oslepující světlo… a konečně začal přenos doprovázet zvuk.

„Opakuji!“ říkal právě vyděšený muž. „Tady Terrin Blakely. Naše souřadnice jsou vtištěny do tohoto přenosu! Potřebujeme okamžitou pomoc! Jsme napadeni! Jsme – tohle nemá cenu, Alyst!“

Terrin se otočil zády ke kameře. Doktor se přiblížil k obrazovce a ruce mu mezitím přebíhaly po kontrolkách. Pustil se do odkrývání vtištěných souřadnic. Na palubě lodi tohoto chlapíka se dělo něco strašlivého a Doktorovi nebylo ještě úplně jasné, co to je. Pak se ale ozvalo zaprskání elektřiny a připojení se přerušilo. Obrazovka potemněla.

„Žádné strachy, Terrine,“ řekl Doktor a oddělil souřadnice v přenosovém proudu. „Budu tam cobydup. Pokud se mi to povede, tak ještě dřív, než vyšlete tenhle signál!“

A pak se dala TARDIS znovu vítězoslavně do pohybu. Doktor udal jasný cíl a doufal, že se tam objeví několik vteřin předtím, než začal Terrin volat.

V nitru ohromné velitelské lodi sebou končetiny daleckého Správce času škubaly radostí. Oko za objektivem se mu při pohledu na Doktora v TARDIS zúžilo. Obrátil svoji kopulovitou hlavu o 180 stupňů, rozhodnutý, že již nastal čas drastického zákroku, a očnicí se zaměřil na svolanou daleckou hierarchii.

„Nastal čas,“ zavrčel hlasem napůl hrdelním, napůl elektronicky netečným. „Jediný energetický puls zaměřený na přesné časoprostorové souřadnice!“

Jeden ze shromážděných Daleků zaznamenal oblast své specializace a okamžitě odpověděl.

„Rozkaz!“

Zacouval a pak se rychle přenesl ke kontrolnímu panelu a jeho sací kalich se okamžitě napojil na kruhový konektor. Do zbrojních systémů dozorčí lodi okamžitě dorazil příkaz.

Do Vortexu zamířil energetický puls.

Zrovna ve chvíli, kdy se motory TARDIS připravovaly ke zhmotnění na palubě Terrinovy lodě, vrazila do prastarého plavidla jakási ohromná ničivá síla. Ovládací místnost jako by se na chvíli obrátila vzhůru nohama a Doktor byl nucen zachytit se několika páček, aby se neuhodil do stropu. Z každé napájecí zásuvky vyprskly jiskry a asi deset číselníků vybouchlo a roztálo.

„Tohle je čirý vandalismus!“ překřičel Doktor ten strašlivý hřmot, který naplnil celou ovládací místnost. TARDIS se opět narovnala a on upadl na zem. Ať to bylo, co bylo, to, co do nich narazilo, zesláblo a loď dokončila svoje zhmotňování.

Doktor opatrně vstal a láskyplně konzoli poplácal. „Ty moje šikovná kočko,“ zašeptal a znovu zalapal po dechu.

Motory TARDIS uhasly a loď přistála. Doktor aktivoval nástěnný skener a pocítil úzkost. Jediný pohled, který se mu naskytl, byla prázdná ovládací místnost Terrinovy lodě. Bez známek života. Na nic víc Doktor nečekal, vrhl se směrem ke dveřím a vykročil ven.

Kosmická loď Terrina Blakelyho byla neosobní a nevýrazná. Ovládací plochy byly opotřebované a vůbec všechno zařízení už vypadalo tak trochu unaveně. Kovovou palubu ošoupaly desítky let užívání. Taková loď dříč, kterou asi pronajímali kdekomu.

„Takže ty sis tenhle starý kbelík šroubů pronajal, Terrine,“ prohodil Doktor a zapnul několik ovládacích prvků. Z panelů se ozvalo slabé, nezdravé zaprskání.

„Terrine!“ zavolal Doktor. „Terrine, kde jsi?“

Matnými zelenými stěnami se roznesla pouze ozvěna. Doktor vytáhl z kapsy sonický šroubovák a rozběhl se lodí. Trvalo mu to jen několik minut. V lodi byla jen hlavní, středová chodba a z ní vybíhala řada kajut s palandami. Na začátku chodby se nacházela oválná ovládací místnost a vzadu obdélníková místnost s motorem, kde kouřily a prskaly displeje.

Přenosová data v ovládací místnosti svědčila o tom, že tu opravdu došlo k útoku. Pokusy o nahození obranného energetického pole selhaly a tu a tam byly k vidění čerstvé spáleniny. Některé z nich byly stále vlhké od pěny – na místech, kde vyšlehly plameny a musely být v rychlosti uhašeny. Doktor ucítil štiplavý pach spáleného plastu a ožehlého kovu.

„Tak kdepak jsi?“ řekl Doktor do prázdného prostoru, kde kdysi přebýval Terrin. „Kdepak jsi zmizel, Terrine, stará vojno? A ta dáma? To byla tvoje žena? Hmm. To by mě zajímalo…“

Doktorův zrak se zastavil u kontrolek. Ještě jim nějaká šťáva zbývala. Po opatrném přesměrování by mohly stále ještě fungovat.

„Aha!“

Objevil něco, co by mu snad mohlo pomoci.

Byl to záznamník… Ten by měl ukrývat odpověď na pár otázek, pomyslel si a přikročil k malé obrazovce, nad níž byla připevněna čočka kamery.

Po několika neúspěšných pokusech se Doktorovi podařilo vyčíst ze záznamníku obsah jeho elektronické paměti. Stiskl několik knoflíků, obrazovka zaprskala, ožila a ozvala se směsice nečitelných zvuků.

A pak se mu před očima odehrál průběh celé té tragédie…

V tu chvíli, kdy jim gigantická loď odřízla cestu, měl už Terrin jasno. Spustil záznamník a byl připraven vyslat tísňové volání, jakmile ti mimozemští útočníci vysloví svůj první požadavek.

Alyst v jeho očích spatřila výraz, který tam za sedmnáct let jejich manželství nikdy neviděla. Vyděsil ji. Od chvíle, co se na tuhle plavbu vydali, se nemohla zbavit dojmu, že je jejich práce zavedla příliš daleko, do nebezpečných, zakázaných končin. A teď se to potvrdilo.

Terrin násilím bušil do spouštěcího knoflíku pro lodní únikový modul. Bylo to poprvé, kdy ho Alyst viděla dělat něco násilím. Teď ale útočil na knoflík zoufalou, téměř zvířeckou silou. Knoflík však stále nereagoval.

„Nefunguje to,“ řekl Terrin. „Zatracená loď! Nic tady nefunguje, jak by mělo! Žádná autodestrukce a žádný únikový modul!“

Alyst se dovtípila, co se teď stane.

Ve vysílačce zapraskalo a znovu se probrala k životu. Byl to Dalek a zase opakoval své bezohledné požadavky.

„Okamžitě vydáš vzorec!“

Alyst si všimla, že strach podnítil Terrinův hněv. Udeřil do reakčního tlačítka.

„Už jsem vám to jednou řekl! Nevím, o čem mluvíte.“ Bylo však vidět, že ani on sám tomu nevěří.

„Víme, že lžeš,“ odpověděl Dalek. „Připravte se na nalodění.“

„Nelžu!“ zahulákal Terrin zpátky do prskajícího reproduktoru.

Alyst pocítila touhu být svému muži nablízku. Uchopila ho za paži, jako by jejich blízkost mohla tohle všechno poslat pryč.

„Je totiž tady, chápete?!“ zařval Terrin a ukázal si na hlavu. „Nikde jinde! Všechno je to tady! A až vy se nalodíte, já už tady nebudu.“

Ukončil spojení a pokusil se vyprostit z Alystina sevření. Chtěla mu říct „ne“, ale věděla, že by to nemělo smysl. I když svého manžela nikdy neviděla tak zoufalého, tak vyděšeného, věděla, že je to statečný člověk. Přesto se však nedokázala pustit jeho paže.

Odtáhl se od ní pryč a vydal se směrem k přechodové komoře.

„Terrine…,“ začala.

„Ne,“ odpověděl prostě a ani se neobrátil. „Nebudu o tom mluvit. Víš, že tě miluju. Víš, že tohle musím udělat.“

„Jdu s –“

„Ne!“ A když se otočil, měl tvář plnou bolesti. „Neznáš vzorec!“

„Ale vím toho dost,“ řekla. Musel jí dát za pravdu, poznala to. „Vím toho příliš.“

Bez dalšího slova přispěchala k němu a společně vykročili ke komoře, pevně ruku v ruce.

Doktor se odvrátil od obrazovky, když uslyšel, jak přechodová komora vypouští Terrina s Alyst ven do vesmíru. Někde hluboko v sobě pocítil prázdnotu. Ten stejný pocit, který vnímal vždy, když mu Dalekové zkřížili cestu. Jejich nelidské skutky ho přiváděly k zuřivosti. A už je to tu zase. Dozvídá se o dalším zhoubném daleckém plánu. Netušil, co mají zase za lubem…, ale vztekle skřípal zuby.

Schopnost Daleků šířit utrpení a smrt se zdála Doktorovi nekonečná. Byl svědkem jejich zrození v plamenech války, bojoval s nimi napříč věčností a už tolikrát na vlastní kůži okusil jejich krutost. Očekával, že čas jeho nenávist otupí, ale spatřit ty dva lidi, kteří se očividně milovali, jak raději obětují své vlastní životy, než aby padli do jejich zajetí, to Doktora rozlítilo jako nikdy předtím.

Chtělo se mu plakat. To jim nedopřeje. Hrůzám, kterých byli Dalekové schopni, nevěnuje už ani jedinou slzičku. Tu radost jim neudělá.

„Vzorec, vzorec, vzorec,“ začal si Doktor horečnatě brebentit. Jeho mysl už se plně soustředila. Už žádné žalozpěvy. Nebude marnit čas hněvem. Musí je zkrátka porazit.

„O jaký vzorec tu šlo, Terrine, hm?“ přemýšlel Doktor a přesunul se k přechodové komoře. Rozhlédl se okénkem vnitřních dveří. Vnější dveře byly otevřeny dokořán vstříc mrazivé temnotě vesmíru. Naťukal do ovládání příkaz a dveře zavřel. Ozvalo se syčení kyslíku a tlak v komoře se opět vyrovnal. „Co mohlo být tak důležité, že jste se rozhodli ukončit své životy?“

Vyhlédl ven do prázdna. Nikde ani známka po jejich tělech. Ani po dalecké lodi. Všude byl klid. Ať už do TARDIS vrazilo cokoliv, zřejmě se dostala někam mimo kurz. Proč?

„A proč se Dalekové nenalodili potom, co vy už jste tu nebyli?“ ptal se sám sebe. „Jen tak pro jistotu. To mě překvapuje, že se nepřesvědčili. Proč tady ještě nejsou?“

Slova mu zamrzla na rtech, chladná jako vesmír – ozval se známý zvuk. Vlasy se mu zježily na hlavě. Na zlomek vteřiny se ani neodvážil otočit.

A pak se ten zvuk ozval podruhé. Vycházel někde ze zadní části lodi. Ze strojovny? Mohl být ve strojovně Dalek?

Skutečnost, že se nyní vydal za zvukem po špičkách, se Doktorovi zdála poněkud směšná – přece tady ještě před chvílí pobíhal a halekal, jak jen mu to jeho dlouhé nohy v těch stísněných prostorách dovolily – a najednou převzaly vládu instinkty. Doplížil se k zádi, jak nejtišeji to jen šlo.

Zvuk se ozval znovu. Něco se pohnulo. Znělo to, jako by se něco… plazilo po kovovém povrchu. Pak se prostorem rozlehl náraz. Takové zvuky Dalekové většinou nevydávají. Zastavil se a provedl zkoušku sonickým šroubovákem. Ten zlehka zabzučel a Doktor se sklonil, aby si přečetl výsledek. Nic, co by svědčilo o dalecké přítomnosti.

„Haló!“ zvolal. „Kdo tam?“

Na chvíli zavládlo ticho, slyšel jen vzdálenou ozvěnu slábnoucího motoru lodi a znepokojující syčení, které jako by stále nabývalo na síle. Pak se ale ozval další zvuk. I když byl přidušený a nejasný, šlo rozhodně o něčí hlas a následovalo ostré „pssst…“

Někdo někoho napomíná, aby byl zticha! Někdo se tam skrývá. A dokonce víc než jen jeden někdo. Aby mohl někdo někoho napomínat, musí tam být i někdo, kdo vydává zvuk, který si to napomínání vyžádá…

Doktor vykročil směle ke dveřím do strojovny, otevřel je – na skřípění zarezlých pantů se neohlížel – a vkročil dovnitř. Rozhlédl se po malé pravoúhlé místnůstce a cítil, že mu při minulé prohlídce něco uniklo. Pak to uviděl, zpola ukryté za stoupajícími výpary a tlumeným osvětlením. Schůdky vedoucí k širokému panelu s držadly po obou stranách. Přes střed panelu byla pomocí šablony natištěna tato dvě vybledlá slova:

ÚNIKOVÝ MODUL

Byl to ten stejný modul, o kterém Terrin prohlásil, že nefunguje, a přesto v něm teď někdo byl.

„Terrine?“ zvolal Doktor a přitiskl obličej k panelu dveří. „Jsi tam?“

Žádná odpověď. Kdyby byl vevnitř Terrin se svou ženou, pomyslel si Doktor, určitě by odpověděli. Vždyť přece sami volali o pomoc. Tak proč jsou teď v únikovém modulu schovaní lidé, kteří neodpovídají na tísňové volání?

V tu ránu se v Doktorově hlavě začaly rojit myšlenky. Budou to lidé, kterým bylo řečeno, ať jsou potichu, ať se děje, co se děje. Lidé, kteří navzdory tomu, že jim bylo řečeno, ať jsou potichu, se pořád musejí vrtět a napomínat. Velice speciální druh „lidí“…

Doktor se chytil držadel po obou stranách dveřního panelu a vytrhl ho ven.

„Děti!“ oznámil, když mu pohled sklouzl na tři schoulené postavičky mrkající v matném blikajícím světle strojovny. Tyhle děti se tu k sobě tiskly ve tmě už…

„Jak dlouho už tady jste?“ zeptal se Doktor.

Všechny tři děti vypadaly vyděšeně. Doktor se na ně konejšivě usmál, ale to na ně očividně nezabíralo. Udělal tedy pár kroků vzad a počkal, dokud nepřestanou mžourat a pomrkávat. Uvědomil si, že jim musel zprvu připadat jen jako obrovská rozmazaná silueta.

Nechal je chvíli, aby si zvykly, znovu se usmál a upravil si motýlka. To menší z dětí, chlapeček, který seděl uprostřed, si trochu poposedl a přitiskl se k těm dvěma dalším, děvčatům, které byly určitě o něco starší a rozhodně o něco větší.

„Ech, odhadnout, kolik je vám let, to mi moc nejde,“ prohodil Doktor a schválně se zatvářil jako zosobněná nevinnost. Ukázal prstem na chlapečka. „Tobě bude tak… hmmm, 32 let, nepletu se?“

Chlapeček se hned zasmál. Kudrnatá blondýnka po jeho levici ho k sobě ochranitelsky přitiskla a vrhla na Doktora rozzlobený pohled.

„Starší?“ zeptal se Doktor ve snaze vyvolat další smích. Dívka nalevo si přivinula chlapce ještě blíž a ta druhá, s tmavými rovnými vlasy, ho objala také.

„Cvrkl jsem si do trenýrek,“ řekl chlapeček tím nejjemnějším hláskem. Dívky ho okamžitě napomenuly.

„Ach. No, ani se ti nedivím,“ řekl Doktor přátelsky. „Tuším, že tu už budete pěkně dlouho. Kdybych tam byl zavřený tak dlouho jako vy, taky bych si asi cvrkl do trenýrek.“

Doktor napnul šle svých kalhot, zatahal se za opasek a vydal ze sebe táhlé „uhhhhh“.

„Kde jsou máma s tátou?“ zeptala se blonďatá dívka. Znělo to spíš jako výčitka.

Doktorovi se udělalo zle. Nevěděl, co jim na to říct. A pohled do jejich očí taky moc nepomáhal. Viděl, že ta nejstarší z nich, plavovláska, tuší, že se odehrálo něco strašlivého. Vypadala spíš zmateně. Chlapeček se soustředil na své vlastní nepohodlí. Házel sebou, kabonil se a nejstarší děvče ho trochu pláclo.

„Žádné násilí,“ namítl chlapec.

„Jsou mrtví, že ano?“ oslovila plavovláska Doktora přímo.

Doktorovi nezbývalo než jen pomalu přikývnout. Z očí blonďatého děvčete vytryskly slzy. Hleděla na Doktora, skoro nemrkala a slzy jí proudily po tváři. Ta druhá, tmavovlasá, se stále tvářila nejistě.

„Sabel?“ zeptala se blondýny. „Sabel, kde jsou?“

„Jsou mrtví, Jeni,“ řekla Sabel chladně. Chtěla to ještě zopakovat, ale její hlas se vytratil. „Jsou…,“ polkla, ale ani na chvíli nespustila z Doktora oči.

Chlapeček se zase zavrtěl. „Musím se převlíct,“ prohlásil.

„Je mi…,“ začal Doktor. Chtěl říct, že je mu to vážně líto, ale nemělo to smysl. Pak to ale stejně řekl. „Je mi to moc líto.“

Ta, které Sabel říkala Jeni, se na něj obrátila. Také se už tvářila rozzlobeně. „To vy jste je zabil?“

„Ne,“ řekl Doktor mírně. „Ne, já ne.“

„Byli to Dalekové, že ano?“ řekla Sabel. „Dalekové chtěli ten vzorec a táta jim ho nedal.“

„Jaký vzorec?“ zeptal se Doktor.

„Fakt už se potřebuju převlíct!“ vyhrkl chlapec nečekaně.

„Proč ho neodvedete do jeho pokoje a nepomůžete mu s převlékáním?“ zeptal se Doktor děvčat. Přikročil k nim, aby jim pomohl vystoupit z modulu.

„Držte se zpátky,“ řekla Sabel ostře. „Nepotřebujeme vaši pomoc. Zvládneme to.“

Doktor ustoupil a pak si řekl, že asi bude nejlepší nechat je teď o samotě. Otočil se na podpatku a odešel zpátky do ovládací místnosti. Slyšel, jak za ním děti vystupují z modulu a procházejí chodbou. Ohlédl se a spatřil, jak mizí v jedné z kajut.

Čekal trpělivě v ovládací místnosti. Dlouhou dobu stál nehnutě a vyhlížel z čelního skla do nicoty vesmíru. Tam někde jsou Dalekové. Samozřejmě že tam jsou vždycky, ale nyní ho opět zatáhli do svých záležitostí. Zkřížili mu cestu jako prastará předzvěst neštěstí a teď měl skoro pocit, že brzy opět přijde chvíle, kdy na sebe bude muset obléci své opotřebovaná brnění a dát se s nimi do boje.

Tok jeho myšlenek přetrhl dětský pláč vycházející z kajuty na opačné straně chodby. Sabel asi konečně svému bratříčkovi jasně vysvětlila, že jejich rodiče jsou po smrti. Doktor rozeznal její váhavý hlas. A Jeni a chlapec plakali.

Když se zaposlouchal pečlivěji, dokonce porozuměl některým slovům.

„Už nesmíte dál brečet, Ollusi…, Jenibeth. Nesmíte plakat. Musíme být stateční. Tak by to máma s tátou chtěli.“

„Ale co teď budeme dělat?“ ozval se Jenibethin hlas.

Ticho. Sabel zřejmě neměla žádný plán. A kdo by se mohl divit? Vždyť jí možná bylo sotva nějakých osm let.

„Bude se o nás ten legrační pán starat?“ ozval se Ollusův tenký hlásek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doctor Who: Dalecká generace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.