Spor

o amnestii

Publikace č. 1/2013

Vydává Institut Václava Klause

a Centrum pro ekonomiku a politiku

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: cep@cepin.cz

Editor: Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, leden 2013

MK ČR E 14013

www.institutvk.cz

ISBN 978-80-87806-25-8 epub verze

ISBN 978-80-87460-13-9 tištěná verze

| A | Rozhodnutí prezidenta o amnestii

Prezident republiky Václav Klaus využil v úterý dne 1. ledna 2013 svého práva daného mu Ústavou a u příležitosti dvacátého výročí vzniku samostatné České republiky vyhlásil tuto amnestii:

Amnestie prezidenta republiky ze dne 1. 1. 2013

Čl. I

Prominutí a zahlazení některých nepodmíněných trestů

(1) Promíjím nevykonané nepodmíněné tresty odnětí svobody nebo jejich zbytky, pokud byly pravomocně uloženy před 1. lednem 2013 ve výměře nepřevyšující jeden rok.

(2) Promíjím nevykonané nepodmíněné tresty odnětí svobody nebo jejich zbytky, pokud byly pravomocně uloženy před 1. lednem 2013 a pokud osoba, které byl trest uložen, dosáhla či v roce 2013 má dosáhnout věku 75 let a zároveň jí byl uložen trest ve výměře nepřevyšující 10 let.

(3) Na osoby, kterým se promíjí trest podle odst.1 a 2 se hledí, jako by odsouzeny nebyly.

Čl. II

Zastavení trestního stíhání

Nařizuji, aby bylo zastaveno pravomocně neskončené trestní stíhání, s výjimkou trestního stíhání proti uprchlému, od jehož zahájení k 1. lednu 2013 uplynulo více než 8 let, pro trestné činy, za něž trestní zákoník stanoví trest odnětí svobody nepřevyšující deset let.

Čl. III

Zmírnění některých nepodmíněných trestů odnětí svobody

(1) Promíjím s podmínkou, že se osoba, které byl trest prominut, nedopustí trestného činu v době odpovídající lhůtě pro zahlazení odsouzení, nepodmíněné tresty odnětí svobody uvedené v odstavci 2 a 3 tohoto článku.

(2) Promíjím nevykonané nepodmíněné tresty odnětí svobody nebo jejich zbytky, pokud byly tyto tresty pravomocně uloženy před 1. lednem 2013, pokud byl uložen trest nepřevyšující 24 měsíců a zároveň nebyl trest uložen

a) za zločin, při němž byla způsobena smrt nebo těžká újma na zdraví, nebo

b) za zločin proti životu a zdraví, proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti, anebo proti rodině a dětem, nebo

c) osobě, která kromě trestné činnosti, o níž se rozhoduje podle tohoto článku, byla v posledních pěti letech před 1. lednem 2013 odsouzena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody nebo která byla v posledních pěti letech před 1. lednem 2013 propuštěna z výkonu trestu odnětí svobody, pokud se na ni nehledí, jako by odsouzena nebyla.

(3) Promíjím nevykonané nepodmíněné tresty odnětí svobody nebo jejich zbytky, pokud byly pravomocně uloženy před 1. lednem 2013 a pokud byl uložen trest ve výměře nepřevyšující 36 měsíců a zároveň osoba, které byl trest uložen, dosáhla či v roce 2013 má dosáhnout věku 70 let.

(4) Jestliže prominutí trestu podle tohoto článku nelze vztáhnout na celou trestnou činnost, za niž byl uložen úhrnný nebo souhrnný trest, neužije se ho ani zčásti.

Čl. IV

Prominutí dalších trestů

(1) Promíjím podmíněně odložené tresty odnětí svobody pravomocně uložené před 1. lednem 2013 osobám, které

a) dosáhly či v roce 2013 dosáhnou věk 70 let,

b) osobám, kterým byl trest uložen ve výměře nepřevyšující dva roky.

(2) Promíjím nevykonané tresty obecně prospěšných prací nebo jejich zbytky a nevykonané tresty domácího vězení nebo jejich zbytky, pokud byly tyto tresty pravomocně uloženy před 1. lednem 2013.

(3) Na osoby, kterým se promíjí trest podle odst.1 a 2, se hledí, jako by odsouzeny nebyly.

Čl. V

Společné ustanovení

Trestným činem se též rozumí provinění spáchané mladistvým a trestem též trestní opatření uložené mladistvému.

| B | Rozhovory a prohlášení prezidenta republiky o amnestii

Odpovědi prezidenta na otázky MF Dnes ohledně vyhlášení dílčí amnestie

Vyhlášení amnestie jste ve svém prezidentském úřadě využil poprvé. Co je podle Vás hlavním smyslem tohoto speciálního institutu?

Amnestie je nejen článkem našeho ústavního systému, ale i ústavního systému všech známých demokracií. Není správné ji nadužívat, není správné ji dávat očekávatelně a v pravidelných intervalech. Určitě se pomocí ní nemá řešit stav vězeňství. Smysl amnestie je v něčem jiném. Jde o mimořádný krok pro mimořádné chvíle.

Při významných příležitostech, jako například při dvacátém výročí vzniku samostatné České republiky, dává průchod jistému druhu velkorysosti pro ty naše občany, kteří se dostali do rozporu se státem, s jeho zákony. Je gestem, které chce dát novou příležitost zvláště těm občanům, kteří hranici zákona sice překročili, ale nepatří mezi recidivisty. Jejich návrat do normálního života k jejich rodinám a blízkým je něčím jako „druhou šancí“. Řekl bych, že v takovéto podobě je také jistým výrazem smíření a odpuštění jako principu, na nějž bychom uvnitř státu mezi sebou také neměli rezignovat.

Kdy jste se pro tento krok rozhodl a co bylo hlavním impulsem? Přeplněnost věznic či něco jiného?

K udělení amnestie jsem byl vyzýván po celých 10 let svého prezidentování a pořád jsem to oddaloval s dovětkem, že to snad udělám na závěr svého prezidentského mandátu. Tento čas právě teď nastal. Jsem si dobře vědom toho, že díky amnestiím mého předchůdce tento institut nemá příliš dobré jméno, ale to samo o sobě není důvodem se tohoto institutu, který v našem právním řádu existuje, zbavit. Žádný konkrétní důvod, jako například Vámi zmiňovaná přeplněnost věznic, v tom bezprostředně nebyl.

Vycházel jste z konkrétní právní analýzy, která by určila, na které trestné činy a které stíhané osoby by bylo vhodné amnestii vztáhnout?

Určitě ne. Šlo mi – mohu-li to tak nazvat – o makroamnestii, tedy o něco, co není založeno na detailu. Deset let jsem se trápil s milostmi, což jsou individuální zásahy do života konkrétního člověka, který provedl ten či onen trestný čin. Milostí jsem udělil do dnešního dne 438 (pro srovnání, můj předchůdce jich udělil 1948, tedy více než čtyřikrát tolik). Amnestie je něco neindividuálního. Primárně jsem vycházel z velikosti trestu (měřeno jeho délkou), sekundárně z několika doplňkových atributů (věk vězně, typ trestného činu, recidiva). V žádném případě nešlo a nemohlo jít o jednotlivce. Myslím, že by bylo naprostou chybou, kdybych znal konkrétní případy a podle toho rozhodoval. Ani jeden konkrétní případ jsem neměl na mysli a nezkoumal jsem ho.

Amnestie se podle informací ministerstva spravedlnosti vztáhne na zhruba šest tisíc vězňů, což je zhruba čtvrtina všech. Byl i tento údaj pro Vás při vyhlášení milostí určující?

Neměl jsem v úmyslu udělat amnestii jako pouhé formální gesto, které se nikoho nedotkne. O rozsahu amnestie jsem zhruba věděl, ale přesná čísla nikdo neznal, ani ministerstvo spravedlnosti. Je tam řada vzájemně se křížících podmínek, jejichž celkový efekt nebyl a nemůže být známý dopředu. Věděl jsem o paralelní amnestii ke stejnému datu, ke stejnému výročí dvaceti let vzniku samostatného Slovenska, kterou udělil prezident Gašparovič. Jeho amnestie je menší, ale není od něho amnestií první. V mém případě je to amnestie první.

Někteří experti a soudci jsou rozsahem amnestie zaskočeni. Například soudce Kamil Kydalka, který se zabýval případem H-Systému, rovnou říká: „Amnestie nic dobrého nepřinese. Propustí se bagatelní přestupci zákona, kteří ale občanům jejich život nejvíce ztěžují – drobní zlodějíčci i neplatiči výživného. Bohužel se to ale týká i různých mediálních kauz ve vztahu ke korupci či závažných zločinů hospodářských.“ Očekával jste kritiku, kterou Váš krok v tomto směru přinese?

Že bude taková věc jako amnestie kritizována, bylo očekávatelné. Nekritizovatelná by byla jen neamnestie, ale i v tomto případě jsem byl dlouhá léta kritizován za to, že jsem žádnou amnestii neudělil. Nevím, jestli si pan soudce Kydalka přečetl znění mnou vyhlášené amnestie, ale je-li například amnestován „trest odnětí svobody ve výměře nepřevyšující jeden rok“, pak je naprosto jasné, že se to netýká ani žádných „závažných zločinů hospodářských“, ani různých slavných „mediálních kauz ve vztahu ke korupci“.

Zrovna tak jsem velmi váhal, mají-li být prominuty tresty odnětí svobody, pokud jde o člověka ve věku nad 75 let a zároveň mu nebyl uložen trest ve výměře převyšující deset let. Dlouze jsem váhal nad věkem 75 let (všichni ti, se kterými jsem se radil, mi navrhovali spíše méně), ale jeho „vyvážení“ tím, že to zároveň nesměl být trest ve výměře převyšující deset let, se mi nakonec zdálo jako rozumné. A tak bych mohl rozpitvávat celé znění amnestie.

Na závažnější hospodářské delikty se amnestie vztahuje v případě, že se trestní řízení neúměrně vleklo déle než osm let, to je případ i manažerů zkrachovalé Union banky. Kde je podle Vás příčina toho, že český stát neumí v době mnohem kratší než osm let dojít k pravomocnému rozsudku? Je podle Vás možné s tímto neutěšeným stavem něco udělat, aby nebylo nutné využívat institutu amnestie?

Znovu opakuji, že jsem při rozhodování o amnestii nezkoumal žádné konkrétní případy. Vy zmiňujete zcela nahodile případ zkrachovalé Union banky, o kterém nic konkrétního nevím a ani si nejsem vědom, čeho se to týkalo.

V současném evropském soudnictví se velmi diskutuje tzv. přiměřená a nepřiměřená délka řízení. S odvoláním na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva se za nepřiměřenou délku řízení považuje doba přesahující 6 let. Tento časový úsek jsem si já v žádném případě nevymyslel. Zdál se mi krátký, a proto jsem do textu amnestie místo čísla 6 dal svým vlastním rozhodnutím číslo 8. Souhlasím s Vámi, že se tato věc pro budoucno nedá vyřešit touto amnestií. To musí vyřešit stát, Česká republika, která musí zajistit, aby trestní řízení netrvalo nepřiměřeně dlouhou dobu. Trvá-li řízení osm a více let, nelze už mluvit o spravedlnosti. Mizí svědkové, čas přetváří lidskou paměť, atd.

V průběhu deseti let udělování milostí jsem se znovu a znovu setkával s případy, které trvají ne 6 nebo 8 a dokonce ani ne 10 let, nýbrž let 20. Ve znění amnestie jsem však velmi vědomě přidal podmínku, že se amnestie netýká případů „trestního stíhání proti uprchlému“.

Můžeme očekávat i u příležitosti Vašeho ukončení prezidentského mandátu letos v březnu nějaký podobný krok, byť v nesrovnatelně menším rozsahu, tedy udělení poslední série milostí?

Už teď mám na stole 400 nových žádostí o milost, a protože jich měsíčně přichází zhruba 200 až 300, milosti budu ještě minimálně jednou udělovat.

Jiří Kubík, MF Dnes, 3. ledna 2013

Odpovědi prezidenta na otázky deníku Právo o udělení dílčí amnestie

Vaše amnestie vyvolala vlnu negativních reakcí. Byl jste překvapen její razancí?

Razancí negativních reakcí jsem překvapen byl. Ve svých projevech a rozhovorech již delší dobu mluvím o narůstající agresivitě a ztrátě rozumné komunikace v naší zemi, ale to, co se děje teď, je už příliš. Kritika je navíc vedena apriorně a politicky, nikoli věcně. O jednotlivých větách amnestie diskutováno není, ve všeobecné vřavě zcela zanikla hlavní věc amnestie – prominutí nepodmíněných trestů do jednoho roku vězení. O jakých vrazích a tunelářích se pořád mluví? Ti by měli trest vězení do jednoho roku?

V těchto dnech o tom běžný člověk ani nemá sebemenší možnost v klidu přemýšlet. Přebírá atmosféru, náladu a hysterii šířící se z televizí a dalších médií. Tuto vlnu samozřejmě vyvolala média – v tomto smyslu zase naopak překvapen nejsem.

Amnestií jste pomohl tisícům lidí a jejich rodinám, ale není je moc slyšet. Děkují Vám?

Mnozí ano, jiní mlčí zastrašeni agresivitou útoku médií. Amnestovaní lidé jsou rozptýlenou, neorganizovanou skupinou, která se neumí a nemůže sejít a vydat společné prohlášení. Nemají přístup do médií, ti na druhé straně ho mají. Dostávám od řady z nich tiché, pokorné maily, že se poučili a že to berou jako životní šanci. Něco takového povrchní křiklouni a kritikové amnestie vědět nechtějí, protože to nepotřebují.

Nad amnestií jste zřejmě dlouho přemýšlel. Litujete teď toho, že jste k ní přistoupil?

Rozhodně nelituji. Jsem přesvědčen, že šlo o správné rozhodnutí a že se to – jako už tolikrát v minulosti – po nějakém čase, až vychladnou horké hlavy, ukáže. Podstatou každé amnestie je výraz jisté velkorysosti. Je dáním šance vrátit se k normálnímu životu pro ty, kteří pochybili. Je jistým odpuštěním těm, kteří nespáchali žádné velké zločiny či nebyli v posledních letech opakovaně trestáni. Jsem přesvědčen, že drtivá většina amnestovaných – a zejména jejich rodin, protože uvězněním člověka nesmírně trpí celé rodiny – to přesně takto chápe. Jsem rád, že takto zareagoval na amnestii i pan kardinál Duka, což oceňuji, protože to vyžadovalo nemalou odvahu. Ostatní buď mlčí, nebo se chtějí svézt na vlně emocí. Nesmírně si cením každého, kdo zachoval chladný rozum a nebál se této smršti postavit. Není jich mnoho, ale jsou.

Amnestie se ukázala jako riskantní krok. Co Vás vedlo k tomu, že jste k ní přistoupil?

Jednak je jistou tradicí, jednak k ní dalo příležitost významné výročí naší země. Ta tradice sahá až k T. G. Masarykovi, který také udělil amnestii před svým odchodem z úřadu v roce 1935. Dvacetiletí existence České republiky pak toto mé odhodlání posílilo.

Mé rozhodnutí o amnestii bylo však hlavně důsledkem deseti let mého pečlivého a trpělivého zabývání se individuálními žádostmi o milost. Za těchto 10 let jsem takových žádostí dostal více než 22 000. Jejich čtením a posuzováním jsem trávil mnoho hodin a dní. Každý individuální případ jsem probíral zleva, zprava, shora, zdola. Znamenalo to uvědomování si tisíců lidských osudů a dramat. Formulování si tisíců otazníků nad zvoleným trestem. Uvědomování si nešťastných souvislostí s tresty spojenými. Občas i nemalé rozpaky nad rozhodnutím soudů. Přesto bylo zásadním aspektem mého udělování milostí – pouze 438 případů za 10 let – nepolemizování s rozsudkem. Bral jsem v úvahu především mimosoudní aspekty věcí, zdravotní, rodinné, sociální, prostě ty, které nemůže soud a právo dostatečně zhodnotit. Amnestie je opak milosti. Nezná a nesmí znát žádnou konkrétnost. Nesmí být „ušita“ pro někoho či proti někomu.

Co říkáte na výtky, že jste amnestií pomohl konkrétním lidem?

To rezolutně odmítám a uráží mě to. Při amnestii jsem před očima neměl žádnou konkrétní osobu. Žádnou. Neměl jsem jí a nesměl jsem jí mít. Přiznám se, že některé v médiích zmiňované kauzy překvapily i mne. Řadu let jsem o nich neslyšel a úplně jsem zapomněl, že existují. Což je mimo jiné způsobeno zcela nepřijatelnou délkou vyšetřování a soudního řízení v naší zemi, a to v převážné většině případů není způsobeno trestanými. Uprchli-li před trestem, amnestie se na ně nevztahuje. Ale počkejme si, jak soudy vyhodnotí, zda vůči nim amnestie platí či nikoliv. Já to nevím a nesmím vědět.

Objevily se i názory, že jste amnestií pomohl vrahům a tunelářům. Jak se k těmto názorům stavíte?

Nikdo takový amnestován nebyl. To je mediální zkratka. Opakuji, že trest byl prominut lidem, kteří měli trest vězení do jednoho roku! A k tomu ještě některým vězňům, kteří dosáhli věku 75 let a neměli trest přesahující 10 let vězení. Žádný vrah v této kategorii být nemohl. Totéž platí i pro ty, kteří jsou – v lidové mluvě a jako politická nálepka – označováni za tuneláře. Odsouzen u nás nebyl a nemohl být nikdo proto, že je tunelář, ale proto, že se dopustil toho či onoho konkrétního trestného činu. Nenadávejme si vzájemně slovem tunelář, nikam to nevede.

Žádnému odsouzenému za velké hospodářské delikty jsem amnestii neudělil. Zastavil jsem stíhání těch, kterým po dlouhá léta spravedlnost žádnou vinu pravomocně nedokázala, a proto se na ně hledí jako na nevinné. To je velký a zásadní rozdíl.

Byl za amnestií ještě nějaký motiv? Například, že soudy soudí příliš přísně a naše věznice jsou proto tak přeplněné?

Všechno ostatní je druhotné. Přeplněnost našich věznic není příčina, ale následek toho, že máme jeden z nejvyšších počtů vězňů v Evropě. Neřekl bych – a teď reaguji na své zkušenosti s obrovským počtem žádostí o milost – že naše soudy soudí extrémně přísně. Spíše při snaze respektovat náš komplikovaný a málo vyvážený trestní řád soudí zvláště v bagatelních trestných činech způsobem, kterým si věc ulehčí a pošlou člověka do vězení. Výchovný aspekt takového trestu či předcházení budoucím trestným činům a přečinům, se tím ztrácí. Ale to by bylo na jinou vážnou debatu.

Proč jste se rozhodl zastavit trestní řízení i ve známých kauzách, které se vlečou více než osm let?

Opakuji, že mi nešlo o žádné konkrétní známé kauzy. Šlo o zkušenost spojenou se studiem žádostí o milost, kde jsou případy vlekoucí se až dvacet let. Absurdita toho je více než zřejmá.

K číslu osm jsem se dostal během porad s odborníky. Příliš dlouhé řízení je podle různých dokumentů Rady Evropy v rozporu s právem na spravedlivý soud. Je o tom velká literatura a mnoho odkazů. Některé lze nalézt i v judikatuře našeho Ústavního soudu. Například v nálezu 2859/09, pod kterým je podepsána doktorka Wagnerová. Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (kterou jsme jako Česká republika podepsali) zakotvuje právo být souzen v přiměřené lhůtě (čl. 6), naše Listina základních práv a svobod také (čl. 38). Judikatura Evropského soudu pro lidská práva přiznala již ve stovkách případů odškodnění těm, které stát po léta neodsoudil.

Jsem přesvědčen, že bychom jako český stát nevydělali nic na tom, kdybychom obviněným (nikoli odsouzeným) platili odškodnění za nekonečně se vlekoucí soudní řízení. Jednou věcí je termín „spravedlivý soud“. Druhou věcí zapomínání, nepřesvědčivost svědeckých výpovědí po tak dlouhé době, atd. Vím, že se v realitě nesoudí, jako to dělá v knížkách či filmech Perry Mason, ale jisté hranice být musí. Pro někoho je to 6 let, pro mne, při vědomí české reality, o dva roky více.

Kdybyste stál znovu před otázkou, zda přistoupit k amnestii. Rozhodl byste se stejně?

Je dobře, že po patnácti letech přišla tato dílčí amnestie. Že je zneužívána mými soupeři v médiích i politice k útokům na mne, její smysl a účinek samozřejmě oslabuje. Že si s ní někdo aktuálně pomáhá v prezidentské kampani, je smutné, nedůstojné, ale nakonec pochopitelné. Sám bych to ale nikdy neudělal.

Je tato amnestie výrazem soucitu se zločinci?

Žádná amnestie ani milost se netýká „svatých“, ale pouze těch, kteří se provinili proti našim zákonům nebo jsou z toho obviněni. Ne každý z nich je však zločincem s velkým Z. Dejme si pozor na používaná slova.

Amnestie je vzkazem prezidenta celé společnosti. Neřekl bych, že jde jen o soucit, ale i o jistou velkorysost k našim spoluobčanům, která čas od času musí být projevena.

Miroslav Benč, Právo, 7. ledna 2013

Rozhovor prezidenta pro Český rozhlas o vyhlášení dílčí amnestie

Provedení amnestie je podmíněné spolupodpisem předsedy vlády. Považujete premiérovu kontrasignaci za víceméně formální akt, anebo jste o rozsahu amnestie vedli s Petrem Nečasem zevrubný rozhovor?

Já to považuji za akt vážný. Kontrasignace je částí našeho právního systému, takže formální akt to určitě není. Myslím ale, že teď opravdu nejde o to, jak dlouhý byl náš rozhovor s premiérem Nečasem na toto téma. Myslím, že jde daleko více o podstatu věci a mám strach, že právě ta se poztrácela. Křik, který moji političtí odpůrci vyvolali, a mediální bombardování veřejnosti, které následovalo, vedlo k tomu, že to úplně vymazalo podstatu amnestie, i to, koho a čeho se amnestie týkala a jaký je její vlastní smysl. Proto bych každému moc doporučoval, aby si znění amnestie v klidu přečetl, jinak se nikam nedostaneme. Chtěl bych zdůraznit, že amnestie je dání šance, chcete-li druhé šance, řadě lidí, kteří nejsou zločinci s velkým „Z“. Je to jistý akt smíření, akt velkorysosti a doufám, že tak to všichni rozumní lidé chápou. Za předpokladu, že se nad tím opravdu zamysleli.

Největší rozruch vyvolal druhý, aboliční, článek vyhlášené amnestie. Jím zastavujete trestní stíhání osob ve sporech, které trvají déle než 8 let a kde je trestní sazba do 10 let. Trestní řád, na rozdíl od občanských soudních sporů, dává ale obžalovanému dalekosáhlé možnosti, jak projednávání svého případu prodlužovat. Připouštíte, že proto se vašeho dobrodiní mohou dočkat i ti, kteří si jej nezaslouží, mají třeba dost peněz na dobrého advokáta a umějí v tom chodit?

Neřekl bych, že to tak je. Každý obžalovaný občan určitě chce mít dobrého advokáta, ale my občané si také přejeme, abychom měli dobré soudce a dobře fungující, kvalitní soudní systém. Ta protihra dobrého advokáta a dobrého soudce, o tom amnestie opravdu není. Jsem i nadále přesvědčen, že celé mé rozhodnutí o amnestii i tato jeho část byla správná.

Moje velká zkušenost je posuzování žádostí o milost. Za uplynulých deset let jsem se jim věnoval nekonečným způsobem. Dostal jsem více než 22 000 žádostí a milostí jsem udělil 438. V podstatě čtvrtinu toho, co můj předchůdce ve funkci. Při posuzování žádostí o milost jsem se opakovaně setkával se zoufalými dopisy lidí, jejichž řízení se vleklo deset, dvanáct, patnáct i dvacet let, což je naprosto nepřijatelné. Musím říci, že při studování literatury na toto téma jsem zjistil, že se za víceméně přiměřenou délku trvání celého soudního řízení považuje zhruba 6 let. Tak je to také posuzováno v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva. Já jsem k těm šesti letům přidal ještě dva – na osm let. Navíc bych zdůraznil to, co Vy jste správně připomněla, že to také bylo omezeno jistou velikostí trestu – do deseti let.

Vy jste řekla, že trestní řád dává obžalovanému určité možnosti, jak jednání prodlužovat. Určité možnosti dává. Ale já bych k tomu dodal snad jedině to, že moje amnestie byla i výzvou všem těm, kteří to mohou ovlivnit, aby zbytečné prodlužování tohoto posuzování trestných činů neexistovalo. Abychom náš systém v tomto smyslu změnili. Doufám, že to teď někoho trkne a začne se tím zabývat.

Včera na Zlínsku a pak i v některých jiných krajích začali v některých obecních úřadech a školách odstraňovat vaše fotografie, symbolizující vrcholnou instituci státu, jíž prezident republiky nepochybně je. Prý už se k protestu připojilo na 500 starostů. Nestojí to už za hlubší zamyšlení?

Samozřejmě to vede k zamyšlení, ale řekl bych hlavně k zamyšlení nad tím, jaká existuje obrovská schopnost několika jedinců zmanipulovat veřejné mínění. To je něco, co cítím jako dominantní. Vím, že toto rozpoutal jeden starosta, poslanec za TOP 09, který vždy a všechno, co jsem kdy udělal, zásadním způsobem kritizoval. Je smutné, jaká je moc jedince nebo několika jedinců.

Samozřejmě mě trápí to, co se děje. Vidím různé publikované průzkumy veřejného mínění, ale já jim nevěřím. Ty průzkumy by měly vypovídací smysl, kdyby byly udělány před touto obří manipulací médií. Ony už vypovídají jen o tom, jak úspěšná tato mediální manipulace je. A to myslím není smyslem těchto průzkumů.

Jste politik, který většinou nepodléhal momentálním náladám veřejnosti, průzkumům veřejného mínění, žebříčkům popularity. Když vidíte řadu nesouhlasných reakcí s vámi vyhlášenou částečnou amnestií, trváte na tom, že do konce funkčního období udělíte další milosti?

Zmiňovat milosti v souvislosti s amnestií je nepochopení podstaty věci. Milost je individuální akt a individuální věc, amnestie nikoliv. Při milosti vidíte konkrétního člověka, při amnestii netušíte, o jakého člověka se jedná. Porovnávat tyto dvě věci (což myslím nešťastně udělala MF Dnes minulý čtvrtek) je opravdu mimo podstatu. Také rozsah těchto věcí je zcela nesouměřitelný.

Když se někdo upřímně ptá na milosti, tak musím říci, že dnes leží na mém stole více než 400 žádostí o milost. A protože chodí zhruba 200–300 nových žádostí měsíčně, tak myslím, že v momentě, kdy budu končit svůj prezidentský úřad, jich bude tak 800. A já mám povinnost na tyto milosti odpovědět. Takže to je úplně jiná story a úplně jiná věc a já bych to s amnestií nespojoval. Jestli z těch očekávaných 800 milostí udělím jednu, tři, pět, sedm, nevím. Ale to s tím, o co dnes jde, opravdu vůbec nesouvisí.

Řekl jste si někdy v posledních hodinách – třeba jen sám pro sebe – takhle jsem si závěr prezidentování nepředstavoval? A řekl byste to, když tak nahlas?

To jsem si samozřejmě řekl a takto jsem si ho opravdu v žádném případě nepředstavoval. Ale není možné, abych podléhal nějaké panice. Až se přelije tato jednorázová vlna (a myslím, že všechny takové vlny jsou velmi krátkodobé), tak věřím, že mnozí lidé začnou v klidu přemýšlet a dojdou k jiným závěrům, než které slyšíme dnes. Jeden novinář na nějakém internetovém serveru dnes moc hezky napsal, že dříve, než se necháme strhnout k silným výrokům, teď cituji, „stojí za to počítat do deseti“. Já bych všechny moc prosil právě o to počítání alespoň do deseti.

Václava Marešová, Český rozhlas 1 – Radiožurnál, 8. ledna 2013

Prohlášení prezidenta k politickým reakcím na vyhlášení dílčí amnestie

Laciná, jednostranná a lživá kampaň médií a politiků v médiích k amnestii, kterou jsem udělil k dvacetiletí České republiky, je ve své podstatě pokračováním toho, co dobře znám.

Není to kampaň proti samotné amnestii. Je to kampaň proti mně, proti hodnotám, které představuji a zastávám a které více než dvacet let v politice prosazuji.

Nejde v ní ani o odsouzené, ani o propouštěné, ani o takzvané tuneláře, ani o oběti trestné činnosti. Jejím smyslem je útočit na mě osobně – právě nyní, před skončením mé prezidentské funkce. Je výrazem obavy mých politických soupeřů z mého dalšího veřejného působení.

Vůbec se nedivím, že se při tak masívní kampani nechala nemalá část veřejnosti zmanipulovat a věří tomu, co je jí z médií vnucováno. Tím více si cením těch – a jejich počet v posledních dnech a hodinách výrazně narůstá – kteří se zmanipulovat nedali, používají svou hlavu a vyjadřují mi podporu. Spoléhám na ně, na jejich rozum, jejich samostatné myšlení a statečnost a nesmírně jim za jejich postoj děkuji.

Spoléhám na všechny, kteří jsou schopni mediální manipulaci prohlédnout. Také oni se mohou spolehnout, že od svých názorů a postojů ani v budoucnu neustoupím a zastrašit se nenechám.

Nic nekončí. Před patnácti lety jsem v podobné situaci řekl větu „jedeme dál“. Ta platí i dnes.

Václav Klaus, Česká televize, 8. ledna 2013

Vyjádření prezidenta republiky k amnestii v Událostech ČT

Zítřejší akce v Poslanecké sněmovně není o amnestii. To je zneužití této vážné a zodpovědné věci k politické hře. Je to využití amnestie a té hysterické vlny, která se kolem ní vytvořila, k řešení úplně jiných politických témat. V daném případě k standardnímu souboji opozice vůči vládě.

Filozofie amnestie vznikala několik let, a protože myslím, že se debata svádí k úplně vedlejším detailům, tak mi dovolte, abych tři základní body filozofie této amnestie řekl.

První věc byla prominout nízké tresty za ne velké trestné činy. Navíc jsem přesvědčen, že se jednalo o tresty, které by v řadě evropských zemí nevedly k uvěznění člověka. My jsme to dělali, a proto jsme měli tak nadměrně velký počet vězňů ve věznicích.

Druhý bod – vše vycházelo z mých deseti let zkušeností s milostmi – propustit z vězení lidi vězněné nad určitou věkovou hranici. Myslím, že těch 75 let bylo zvoleno správně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spor o amnestii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.