Dnešní polemika
o včerejší privatizaci

Jiří Weigl, Václav Klaus, Dušan Tříska Karel Dyba, Ladislav Jakl, Marek Loužek

vs. Jan Stráský, Tomáš Ježek

Publikace č. 3/2013

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editor: Ladislav Jakl

Redaktor: Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, květen 2013

MK ČR E 14013

www.institutvk.cz

ISBN 978-80-87806-23-4 epub verze

ISBN 978-80-87806-00-5 tištěná verze

Úvod

Česká transformace z doby po roce 1989, zejména její privatizační pilíř a ze všeho nejvíce kupónová privatizace je i dnes zcela legitimním tématem pro odbornou i společenskou polemiku. V rámci této polemiky lze stavět argumenty na různých hodnotových východiscích, lze vycházet z různých ideových zásad, z různého znalostního zázemí. Lze oprávněně klást mnohé otázky, lze se i mýlit, argumenty si vyvracet nebo je přehodnocovat.

Proč ne. Jde o zásadní období našich moderních dějin, které v mnohém vytvořilo základní kontury dnešní reality. Navíc i dnes stojíme v některých ohledech před podobnými otázkami, zejména co se týče krize vztahu státu a jednotlivce. Proto nejde o téma odbyté, ale o téma současné až horké.

Časový odstup od oněch dob by nám měl poskytnout leckteré výhody. Některá rozhodnutí byla dávno prověřena praxí, dnes již máme mnohá tvrdá data i prožitou empirii. Jenže tento odstup v sobě skrývá i jistou záludnost: ztrátu paměti a kontextu. A tato ztráta umožňuje vést na téma transformace a privatizace nejen legitimní polemiku, jakkoli rozpornou, ale i vyvíjet zcela účelovou propagandu, překrucovat a vnucovat veřejnosti od reality vzdálené emotivní vzorce.

Doby jednu generaci vzdálené je tak dnes zneužíváno k diskreditaci politických soupeřů, k očerňování či dokonce kriminalizování nositelů jiných názorů. Tisíckrát opakované lži o rozkrádání státního majetku při privatizaci se nikdo už ani nesnaží nijak dokládat. Byly řečeny už tolikrát, že vytvářejí cosi jako naši stínovou realitu, na kterou naráží jakákoli soudná argumentace.

Podobná beztvará a neuchopitelná tvrzení, podsouvající téměř zločineckou motivaci aktérům privatizace, bohužel neslyšíme jen od mediálních agitátorů a manipulátorů, ale dokonce i od některých pamětníků. Těžko říci, zda tak snadno podlehli pokušení získat bonifikaci mediálního světa, nebo zda až nyní konečně ventilují svou tehdy potlačovanou nechuť skutečnou transformaci vůbec provést.

Proto vznikl tento sborník. Bylo už nutné na tyto pokusy něco jasného říci. V části A přetiskujeme texty, na něž bezprostředně reagujeme. Jde o rozhovory několikanásobného ministra Klausových vlád Jana Stráského a tehdejšího privatizačního ministra české vlády Tomáše Ježka, které jsou typickými právě pro tu část české společenské debaty, která se veze na vlně všeobecné tvorby mýtu o „zločinné“ privatizaci.

V části B uveřejňujeme polemiky jednotlivých spolupracovníků Institutu Václava Klause. Základem je výkladový text o příběhu české privatizace z pera tehdejšího poradce federálního ministra financí Jiřího Weigla, dnešního ředitele Institutu Václava Klause. Od Václava Klause přetiskujeme jeho polemiku s Janem Stráským v Ekonomu. Bývalý ministr hospodářství Karel Dyba argumentuje, že při privatizaci tady nikdo vědomě nezhasínal. Ladislav Jakl argumentuje, že boj o transformaci 90. let je bojem o dnešek. Dušan Tříska vykládá filozofii transformačního procesu.

Část C představuje dva starší, ale stále aktuální texty. Jde o rozsáhlý článek Václava Klause a Dušana Třísky, psaný původně pro časopis Politická ekonomie v roce 2006. Od Marka Loužka uveřejňujeme jeho článek ze sborníku Centra pro ekonomiku a politiku o kuponové privatizaci.

Těm, kdo chtějí věřit legendám o tom, jak nás všechny před dvaceti lety kdosi rafinovaně okradl, asi tento sborník nevysvětlí nic. Ti přemýšlet nechtějí. Ale pro ty, kterým nestačí fráze a povrchní odsudky, kteří chtějí skutečnou na realitě a ne na legendách založenou argumentaci, bude tento sborník sloužit podle našeho přesvědčení dobře. Sloužit nejen jako zdroj informací o příběhu české transformace první poloviny 90. let, ale také o příběhu české společenské diskuse let současných.

16. dubna 2013

Kolektiv spolupracovníků Institutu Václava Klause

A. Na co bezprostředně reagujeme

Co Klaus sám necítí, nikdy neposlechne

Rozhovor Jana Stráského s Hospodářskými novinami

V přísně nekuřácké domácnosti Václava Klause měl prý vždy připraven popelník jediný člověk: Jan Stráský. S odcházejícím prezidentem jej pojí pětačtyřicetileté přátelství, v posledním dvacetiletí navíc zpestřené pobytem v politice, kde byli nejbližšími spojenci i protivníky. „Myslím, že budeme vždycky kamarádi, ale víme, že o některých věcech spolu nesmíme mluvit,“ říká Stráský.

HN: Pamatujete si, jak jste se poprvé potkali?

V dubnu roku 1968 jsem nastoupil na ústředí tehdejší Státní banky československé a stal jsem se součástí týmu, který měl připravit reformu bankovnictví v rámci Šikovy ekonomické reformy. Václav Klaus se tehdy vrátil z Ameriky a byl nám doporučen. Tak jsme ho pozvali na besedu a po ní mu nabídli místo v bance, což on odmítl. Nicméně pak přišla okupace, prověrky a jeho vyhodili z Ekonomického ústavu právě do banky. Asi dva roky jsme pak spolu sdíleli kancelář. Byli jsme stejně staří, měli jsme podobné zájmy, on jazz, já jazz, on lyžování, tenis, který mě naučil hrát, já mu říkal, že je nějaká turistika. Pamatuji si na jeho výrok: „Honzo, je opravdu možné, aby dospělý člověk spal ve stanu?“ A pak jsme spolu ve stanu spali leckde.

HN: Kdysi jste řekl, že Klause je možné buď milovat, nebo nenávidět. Když jsem se vás na to ptal před deseti lety, jak to tedy cítíte vy, řekl jste mi, že je na to ještě příliš brzy. Už jste si to rozmyslel?

Já ho spíš kriticky miluju. Vidím ho jako zcela mimořádného člověka, který je velmi akční, když se má něco zorganizovat. A který je příliš osobitý, když se k něčemu má jenom vyjádřit. A teď má zrovna potřebu se k ledasčemu vyjadřovat, čímž si to celé trochu kazí.

HN: Jak je možné, že se dokázal stát nejúspěšnějším politikem polistopadové éry?

Tehdy na začátku se prostě sešel okamžik, kdy bylo třeba dělat ekonomickou reformu, a okamžik připraveného Klause. Jeho připravenost, jak se ukázalo dál, nebyla ale všestranná. A z toho pak pramenily spory, třeba s Tomášem Ježkem. Dělali jsme hrozně rychle zákony, protože lidé to tak chtěli, bohužel hlavně proto, aby je mohli snadno porušovat. Moje největší zklamání je, že jsem si myslel, že jsou lidi lepší.

HN: Bývalý ministr privatizace Tomáš Ježek je další z lidí, kteří znají Klause spoustu let a pak se ním setkali v politice. Nechal si od vás říct víc než od jiných?

Říkali jsme mu spoustu věcí a některé možná veřejnost překvapí. Třeba když jsme ho upozorňovali, že je v některých otázkách až příliš sociální. To je třeba otázka nájemného. On pořád argumentoval: Moje maminka bydlí v nájemním bytě a já vím, jak by to dopadlo, kdyby se to deregulovalo… A tím vytvořil problém, který vlastně není ještě dořešen. Měli jsme spousty sporů, ale jedna z definic Klause je: to, co sám necítí, nikdy neposlechne. Musíte ho naladit na svou strunu, jakmile se to nepovede, jako byste nic neřekl.

HN: Skoro dvacet let se diskutuje o průběhu české privatizace. Skutečně se nešlo vyhnout krádežím, které ji provázely, nebo je alespoň omezit?

Chtěli jsme privatizovat. A jistě může být debata, jestli to mělo trvat pět nebo padesát let. Ale všichni dohromady jsme neměli na svých účtech ani jedno procento toho majetku. Takže jsme mohli zpomalit a čekat, až nějakým způsobem zbohatneme, nebo to nějak urychlit. To byl princip kuponové privatizace. Každý dal tisícovku, dohromady jsme dali asi pět miliard a za to jsme privatizovali asi stokrát víc. A pokud jde o to kradení, jak říkáte: ano, jedna cesta, jak nechat lidi zbohatnout, je nechat je krást. A cesty, jak lidi nechat zbohatnout, jsme hledali.

HN: Takže to byl záměr?

Záměr to jistě nebyl, ale všichni to podvědomě cítili. Už tenkrát se říkalo: nejlepší by bylo zhasnout, ať si to šikovnější rozeberou. Celý spor o privatizaci, ono vytvoření fondů, které nám pak někam utekly, bylo vedeno myšlenkou akumulovat kapitál do rukou několika lidí tak, aby si mohli sáhnout na velké podniky. Tak, aby se Škodovka nemusela dávat Volkswagenu, proti čemuž Klaus vždycky byl.

HN: Proč to ale v roce 1997 nakonec skončilo tak nedůstojně? Malé banky krachovaly jedna po druhé, ty velké polostátní měly obrovské ztráty, do toho rozpočtové balíčky, přiznání, že se v Česku opravdu krade…

Poznali jsme, že česká privatizační cesta nemůže být čistá, protože tady není nikdo, kdo vyndá dvě miliardy a něco si koupí. Na druhé straně jsme byli napadáni, že nemůžeme všechno prodat cizímu, západnímu kapitálu. Jako místopředseda vlády jsem měl na stole bilanci, kde jsem sledoval, kolik toho mají Němci, kolik Američani, Francouzi… A třetí cesta byla nechat banky půjčit úvěry, které se nesplatily. Byla to třetí cesta a vlastně jediná, když krádeže nebudeme brát jako oficiální cestu.

HN: Bankovním socialismem za český kapitalismus?

Musel bych vám odpovědět, že to tak bylo, a dokonce bych musel říct, že to tak bylo vědomě. My jsme si to spočítali, že není jiná cesta než do toho zatáhnout banky, aby našim lidem půjčily. I když to někdo zaplatí a jiný ne. A nezaplatilo se toho hodně, odepisovaly se stovky miliard. Asi v roce 1993 se banky poprvé oddlužily, poněvadž tam byly i staré úvěry, co vznikly za komunismu. To bylo prvních zhruba 50 miliard. Ale pak se ukázalo, že se za pět let kapitalismu udělaly desetkrát větší dluhy.