Petr Žantovský

Česká politika
a média

po roce 1989

Publikace č. 5/2013

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

©Petr Žantovský

Recenzent: Prof. PhDr. Miloslav Bednář, CSc.

Redaktor: Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, listopad 2013

MK ČR E 14013

www.institutvk.cz

ISBN 978-80-87806-21-0 epub verze

ISBN 978-80-87806-02-9 tištěná verze

Předmluva

Petr Žantovský je ve světě médií jako doma. Jako novinový, internetový i rozhlasový publicista je sám mediálně činný, jako dlouholetý člen Rady pro rozhlasové a televizní vysílání poznal média jako objekt státní správy, coby pedagog se mediálním světem zabývá jako předmětem studia (vyučuje ekonomickou žurnalistiku na Národohospodářské fakultě VŠE a média a žurnalistiku na Akademii managementu a komunikace).

Přesto je jeho kniha riskantní a odvážná. Mediální svět je plný lidí, živících se frázemi o výlučnosti žurnalistiky, o potřebě „zodpovědného“ mediálního působení, o nutnosti média na jednu stranu privilegovat, na druhou všemožně regulovat. Tito „mediální odborníci“ opisují jeden od druhého, citují se navzájem a objíždějí konference a semináře s postoji, jejichž cílem je spíše sofistikovaně vypadat, než snad něco přínosného opravdu říci.

Petr Žantovský se snaží, aby ho tento proud nestrhl. Snaží se o to s maximálním úsilím, a proto se od ostatních představitelů tohoto oboru odlišuje. Nepřipisuje médiím démonický a výlučný význam, snaží se prokázat, že pravidla platná v jiných oborech by měla platit i u médií. Proto vždy důsledně odlišuje, mluví-li o státním (či veřejném) či privátním sektoru, proto nemá regulační choutky, proto nečiní z žurnalistů nadřazenou kastu. Daleko více se zamýšlí nad tím, co dělají média s námi, jak za vším, co se nám v nich prezentuje, bývá nějaký zájem. Ne vždy nejčistší.

To mu umožňuje udržovat si od světa médií přiměřeně zdravý odstup, usnadňující jeho nezaujaté zkoumání. Zkoumání, které ho nemůže dovést k jinému závěru, než že mediální svět sice nezměníme, ale musíme změnit svůj vztah k němu. Musíme si od něj každý najít svůj vlastní, přiměřeně zdravý odstup. Snažím se to dělat celý svůj politický život.

To je i případ knihy, kterou máte v ruce. Proto také autor nepíše o tom, jak by média měla či neměla vypadat, ale jen o tom, co média jsou a nejsou. Je to kniha, která se zabývá především vzájemným dotykem dvou světů, politiky a žurnalistiky.

Provází nás posledním dvacetiletím našich moderních dějin, které si ještě mnozí dobře pamatujeme. A právě na půdoryse konkrétních dějů Petr Žantovský ukazuje, jak vypadala mediální manipulace, jak média podléhala mocenské a zájmové objednávce a jak politika nadbíhala povrchní a vrtkavé přízni médií na úkor svých zásad. Časový odstup od těchto historických dějů mu umožňuje pohlédnout na roli médií tak, jak si to současníci většinou ani nemohli nebo nestačili uvědomovat.

Právě tento odstup nám autor doporučuje. A vyzývá nás, abychom se na základě minulých zkušeností zkoušeli orientovat i v dějích přítomných a demaskovat evidentní fakt, že si s námi zase někdo lacině hraje. Jen tak můžeme zůstat sami sebou.

Petr Žantovský svou knihu člení do kapitol podle různých časových období a jejich hlavních událostí, a to především z pohledu role médií v nich. Krok po kroku se tak vrací k momentům, které bychom podle demiurgů našeho veřejného mínění měli dávno zapomenout.

Nutně se tak dostává až k dnešku. A nahlíží i za něj. A protože je poctivým analytikem, nic moc od příštích časů neočekává. To by nenazval svou poslední kapitolu symbolickým „No Future“. Je k nám ale milosrdný a za tímto nekompromisním heslem připojuje otazník. Odpovědět si budeme muset sami.

Pisatel této předmluvy se s Petrem Žantovským setkal před řadou let, když s ním autor dnes vydávané knihy dělal rozsáhlé interview nazvané „Tak pravil Václav Klaus“, které v roce 1998 knižně vydalo nakladatelství Votobia. Myšlenka na něj vznikla na straně Petra Žantovského a jeho dvou kolegů Petra Jünglinga a Tomáše Koudely v listopadových dnech roku 1997 a já jsem to ve vypjaté atmosféře po „sarajevském atentátu“ rád přijal. Bylo to něco úplně jiného než normální novinařina. Tazatelé byli mimořádně dobře připraveni a měli cit pro věc. Když jsem si tuto knihu teď, při psaní této předmluvy, s odstupem patnácti let, přečetl, zdálo se mi to jako prehistorie, leccos z toho jsem zapomněl už i já, ale na druhé straně jsem si uvědomil, že jsme oba – Petr Žantovský i já – ve svých názorech zcela konzistentní.

Institut Václava Klause chce vydávat publikace nejen své vlastní, ale i publikace názorově spřízněných autorů. Vážili jsme si toho, že nám Petr Žantovský svůj rukopis nabídl. Věřím, že kniha si najde pozorné čtenáře.

Václav Klaus, 7. října 2013

1 Úvod

Ptáme-li se, co je žurnalistika, k čemu je na světě, jaký je její smysl, nebo dokonce poslání, nacházíme nekonečně mnoho odpovědí. Ty se odvíjejí od toho, zda odpovídající je novinář, analytik, historik, politik, politolog, ekonom, vydavatel – či prostě čtenář, posluchač, divák, uživatel. Ti všichni se shodnou na jediném: žurnalistika je specifickou oblastí masové komunikace, a ta zase jistou podmnožinou komunikace sociální a mezilidské. Žurnalistika je nástroj této komunikace, média jsou prostředím, kde k této komunikaci dochází.

Tato komunikace ve vztahu žurnalista (dodavatel) – uživatel (příjemce) byla po celá staletí jednosměrná, veškerá tíha této komunikace padala na žurnalistu, uživatel byl jen pasivním příjemcem – jeho aktivita se mohla projevit pouze v tom, zda byl, či nebyl ochoten žurnalistova sdělení přijímat. To – zdá se – natrvalo změnil internet jako interaktivní médium, v němž se svým způsobem každý může stát žurnalistou, nebo přinejmenším autorem sui generis.

My se budeme zabývat žurnalistikou v užším, tradičnějším slova smyslu, jako oborem lidské činnosti, kde vznikají podněty a obsahy pro výše zmíněnou masovou komunikaci. Nejen proto, že takto chápaná žurnalistika je oborem profesionálním, splňuje příslušné standardy a lze na ni klást příslušné nároky, ale také proto, že jen tato (větší) část žurnalistiky je sledovatelná v průběhu historie, existují o ní hmotné doklady. A také, a především, proto, že právě tato žurnalistika vždy v dějinách měla a má sílu vstupovat do společenských procesů a ovlivňovat jejich dynamiku.

2 Média a žurnalistika – co jsou a nejsou

2.1 Pár definic na začátek

O médiích a žurnalistice existuje mnoho teorií. Pro potřeby tohoto úvodu postačí (pro ukázku) dvě. Tu nejobecnější podává Mezinárodní federace novinářů (IFJ): „Svobodná média hrají klíčovou společenskou a kulturní úlohu při udržování demokratických hodnot.“[1]

To však není myslitelné bez náležitého obsahu žurnalistických sdělení: „Kvalita informací může být zaručena prostřednictvím podpory nezávislé a profesionální žurnalistiky, pracující na vysoké etické a profesní úrovni. Kvalitní obsah pomůže rozšířit tržní prostor pro informace a povzbudí sebevědomí veřejnosti.“[2]

Jinou, ještě konkrétnější definici žurnalistické práce přináší například etický kodex novinářské asociace Media, Entertainment and Arts Alliance: „Novináři popisují společnosti společnost. Hledají pravdu. Sdělují informace, myšlenky a názory, což je privilegovaná role. Hledají, odhalují, zaznamenávají, ptají se, baví, doporučují a pamatují si. Informují občany a oživují demokracii. Dávají praktickou podobu svobodě projevu.“[3]

1 White, A.: Proměny. Příručka pro novináře a jejich organizace. SN ČR, Praha 1999, s. 5

2 White, A.: Proměny. Příručka pro novináře a jejich organizace. SN ČR, Praha 1999, s. 7

3 Code of Ethics for Australian Journalists. MEAA Australia, 1977, s. 3