Václav Klaus

Byla

deflace
opravdu hrozbou?

Publikace č. 7/2014

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

© Václav Klaus

Redaktor: Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, leden 2014

MK ČR E 14013

www.institutvk.cz

ISBN 978-80-87806-19-7 epub verze

ISBN 978-80-87806-04-3 tištěná verze

| A | Byla deflace opravdu hrozbou a zásahem ČNB jsme ji zažehnali?

Byla deflace opravdu hrozbou a zásahem ČNB jsme ji zažehnali?

Nepřestávám si klást otázky nad smysluplností a přínosností nedávného zásahu České národní banky a mám v této věci mnoho vážných pochybností. A nemám je jen já – vedení ČNB by tyto naše pochybnosti nemělo bagatelizovat. Novou inspirací se k tomuto tématu vrátit byl pro mne článek dvojice vysoce postavených úředníků ČNB Tomáše Holuba a Petra Krále (v Lidových novinách 3. 12. 2013) uveřejněný pod názvem Deflace byla hrozbou.[1]

Ekonomové Institutu Václava Klause, zabývajícího se veřejnou politikou a jejími dopady na občany naší země, jsou přesvědčeni, že se diskuse na toto téma nesmí nechat „usnout“. Říká-li Mojmír Hampl, že „ekonomie je věda o tom, co se odehrává v našich hlavách“ (což je velmi netradiční definice ekonomie!), pak se tomu, co se odehrává v našich hlavách věnujme i veřejně. Proto tento text.

Mnozí z nás si klademe znepokojivé a znepokojující otázky: Je oprávněné a potřebné strašit laickou veřejnost a podnikovou sféru slovem deflace jako symbolem nějakého mimořádně hrůzostrašného ekonomického jevu? Existuje dnes v České republice skutečně reálná hrozba deflace? Je pouhý, velmi nemilý a nepříjemný, již řadu let trvající „nerůst“ (absence ekonomického růstu) a převládající všeobecně rozšířené pesimistické očekávání jeho pokračování i v dalších letech onou deflací?

Může nedávná měnová intervence ČNB nastartovat ekonomický růst nebo k tomu aspoň přispět? Napsali pánové Holub a Král v nadpisu svého článku „Deflace byla hrozbou“ slovo „byla“ promyšleně, použili tedy záměrně minulý čas? Vyplývá z toho, že už – po zásahu ČNB – deflace hrozbou není? Může mít tento zásah, jedna z variant v současnosti moderního „kvantitativního uvolňování“ (quantitative easing), které zvyšuje množství peněz v oběhu, v situaci nadměrné likvidity našich bank nějaký pozitivní efekt? A když, tak jaký? Ve kterém segmentu ekonomiky se projeví?

Jaké byly motivy tohoto rozhodnutí ČNB? Skutečně šlo o boj s deflací nebo šlo spíše o něco jiného, o něco, co pro českou ekonomiku potřebné není – o roztočení globální inflační spirály s cílem smazat neúnosně velké dluhy současného vyspělého světa? Šlo o náš originální nápad nebo je to jen součást rozhodnutí světové fraternity bankéřů „splatit“ touto cestou existující dluhy?

Spoléháme na to, že bude tento krok naší ČNB izolovaným, jinde nezopakovaným opatřením? Není tento zásah do dosud trhem určovaného vývoje kursu koruny de facto kompetitivní devalvací, po níž může jako reakce vzniknout v našem sousedství jistý dominový efekt – jako odveta za cílené znehodnocování kursu naší měny?

Na tyto otázky se v dalším textu pokusím dát určité odpovědi.

ad a) Pro většinu z nás, z nichž někteří se ekonomií zabýváme už několik desetiletí, fenomén deflace nebyl nikdy v popředí našeho zájmu. Žili jsme ve světě mírné inflace. Dokonce si troufám říci, že nebylo v popředí zájmu ekonomů na celém světě, nejen u nás. Za ekonomické zlo se primárně považovala ekonomická krize, deprese, recese na straně jedné (tedy na straně poklesů či zabrzdění růstu reálného ekonomického výkonu či produktu) a sekundárně inflace na straně druhé. O deflaci se bezprostředně nemluvilo. Když ano, tak výlučně ve vztahu k dávné minulosti.[2]

U nás doma máme s deflací jen jednu historickou zkušenost, a tou byl na počátku dvacátých let pokus Aloise Rašína o vyhnutí se tehdejší evropské nebo spíše středoevropské inflaci a hyperinflaci originální deflační politikou, která z něho udělala oběť kulky komunistického atentátníka. Jeho politika sice měla mnoho kritiků, jistě způsobila krátkodobé zastavení ekonomiky či dokonce její pokles[3], ale českou korunu tato politika ubránila (a tím zabránila vzniku politického a sociálního chaosu, který hyperinflace v sousedních zemích způsobila).[4] V každém případě šlo o vědomou politiku deflace, nikoli o její samovolný vznik. Rašínovou deflační politikou nevznikl žádný bludný kruh pokračujícího zhoršování ekonomické situace, což je však právě to, čeho se naši dnešní bojovníci s údajnou deflací tolik bojí. Rašínova deflační politika dala naopak šanci pro nový start. Průměrný růst československé ekonomiky byl ve 20. letech jako celku velmi rychlý (o 8 %). Československá koruna se – na rozdíl od měn okolních zemí – stala uznávanou a volně směnitelnou měnou.

O deflaci, ale nikoli jako o dominantním fenoménu, se mluvilo i v třicátých letech v období Velké krize (či deprese). Přesto toto období není v historii zapsáno jako éra Velké Deflace. Nicméně, k poklesu cen v této, v historii zatím největší krizi docházelo a to umožňovalo keynesiáncům občas o deflaci hovořit. Mimochodem, není možné si nevšimnout, že text Tomáše Holuba a Petra Krále, který je východiskem k této replice, je čistým, čirým keynesiánstvím, něčím, co už – alespoň jsme si mysleli – dávno odumřelo (ostatně, zcela neokeynesiánsky je konstruován ekonometrický model ČNB, o který se její analytici tak nekriticky opírají).

Keynes a keynesiánství přineslo do ekonomické nauky nemálo pozitivního, ale současně platí, že mnohé z keynesiánství už bylo, a mnozí jsme si mysleli, že nenávratně a definitivně, vyvráceno. Vypadalo to už, že se tyto myšlenky a z nich vyplývající návrhy na hospodářskopolitická opatření nemohou vrátit. Podstatné pro mou argumentaci je ale v každém případě to, že krize třicátých let primárně nebyla deflací. Pokles cen, nejpřirozenější a asi nejsprávnější „překlad“ slova deflace, byl v třicátých letech „pouze“ průvodním jevem tehdejší krize, nikoli její příčinou.[5] Ekonomové ČNB asi neinterpretují deflaci jako pouhý pokles cen – vypadá to, že o poklesu cen jako o deflaci mluví až tehdy, kdy je pokles cen doprovázen poklesem produktu. Nikde to však přesně nedefinují.

Ekonomům České národní banky (ale nejsou v tom osamoceni, stalo se to v jistých kruzích módou dnešní doby, protože se za každou cenu hledá něco nového, aby to nevypadalo, že se používají jenom samá stará, opotřebovaná slova) se pravděpodobně zdá, že deflace je něco více než jen pokles cen, že je to velká ekonomická porucha. Je to naprosto nesporný názor? Dá se ukázat na zcela přesvědčivé odkazy v literatuře? Je to součástí elementární výuky ekonomie u nás i ve světě? Existovala někdy v historii hrozivá deflační spirála, která zlikvidovala ekonomiku?

O těchto věcech je možné psát vážné odborné texty, asi je možné říkat, že ano či ne, ale v žádném případě to není „vědeckým konsensem“ (abychom použili tento koncepčně chybný termín, který tak milují a zneužívají stoupenci doktríny lidmi způsobeného globálního oteplování), o který bychom se mohli či měli opírat. Je možné o tom teoretizovat, ale není oprávněné stavět na tom měnovou politiku státu, která svými dopady ovlivňuje životy milionů lidí.

Dosavadní argumentace mne nutí udělat jeden předběžný závěr: nedávné opatření České národní banky diskutujme jako dobré či špatné, potřebné či nepotřebné, přínosné či nepřínosné, ale neodkazujme přitom na boj s deflací.

ad b) Při pohledu na naši ekonomiku a její už pětileté přešlapování na místě se v principu až dosud o deflaci nemluvilo.[6] Mluvilo se o ekonomické stagnaci, kterou dobře charakterizuje statistický fakt, že průměrný ekonomický růst v české ekonomice za posledních dvacet čtvrtletí, tedy už pět let, činí mínus 0,3 % (viz Klaus a kol., 2013, str. 25). Inflace je poměrně nízká, což není překvapující, protože absentují jakékoli poptávkové i nabídkové inflační tlaky. Inflace stále zůstává v kladných hodnotách (i poslední data za listopad 2013 ukazují meziroční růst o 1,1 %), pokles cen tedy zatím nenastává. ČNB svůj krok patrně učinila na základě očekávání budoucí deflace, kterou jí signalizuje její makroekonomický model. K předpovědím tohoto typu jsem skeptický a nemyslím si, že jsou dostatečným argumentem pro zásadní kroky hospodářské politiky. I kdyby bylo pravdou, že bychom po dvě čtvrtletí roku 2014 prožívali cenový pokles, je otázkou, zda by jeho důsledky byly tak dramatické, aby opravňovaly tuto intervenci.

Netriviální otázkou je i to, jak definovat „cenovou stabilitu“. ČNB považuje za cenovou stabilitu inflaci ve výši 2 % ročně. Tak si definovala svůj cíl, a víceméně obdobně definují cenovou stabilitu i další centrální banky, včetně ECB. Tato definice však odpovídá rostoucí a rychle inovující ekonomice, kde cenové indexy (hlavně vlivem výrobkových inovací) mohou nadhodnocovat skutečnou inflaci o 1–1,5 %. Českou ekonomiku ani ekonomiku ostatních zemí EU však v současnosti nelze označit za rychle inovující země. Jak velká je zde „fiktivní“ složka inflace? Pokud by byl pokles celkové inflace pod 2 % způsoben vymizením části této „fiktivní inflace“, vyznívá potřeba tlačit celkovou inflaci zpět k 2 % daleko méně přesvědčivě.

Asi se shodneme s autory citovaného článku, že jak inflace, tak deflace jsou makroekonomickými fenomény, a navíc fenomény měnovými, a proto ani inflaci, ale ani deflaci nemůžeme vyvozovat z pohybu těch či oněch jednotlivých cen.

Autoři Holub a Král se odvolávají na „jádrovou inflaci“, což je velmi svévolný ukazatel, parcelující inflaci na jednotlivé – zcela voluntaristicky vymezené – cenové okruhy. Použití termínu jádrová inflace (která navíc bývá v čase různě předefinovávaná) je antifriedmanovským popíráním měnového charakteru inflace (i deflace). Měna je znehodnocována inflací, nikoli jádrovou inflací. Takže, i když – snad – „naše“ jádrová inflace už několik let klesá, či je záporná, inflace záporná není a česká měna je i nyní znehodnocována. Vnitřní hodnota našich peněz trvale klesá. Že je znehodnocována jen relativně pomalu, způsobuje „stále silně podchlazená ekonomika“. A právě o příčiny tohoto „podchlazení“ jde.

1 Stejně tak by bylo možné opřít se o velmi sebevědomý text viceguvernéra Mojmíra Hampla „Měnová politika v časech měnového populismu“ (ČNB, 13. 12. 2013), který všechny námitky odmítá jako „měnový populismus“, jako „pouliční ekonomii“, jako „psychologickou hru pro vyděšení publika“. Můj dobrý známý John Makin z amerického American Enterprise Institute v článku „Central Banks Need a New Plan for 2014“ (AEI Economic Outlook, prosinec 2013) také hovoří o „hloupých kriticích“, kteří se bojí hyperinflace.

2 Výjimkou bylo krátké období počátku roku 2003, kdy u nás inflace též dosahovala záporných hodnot. Tehdy jsme na to zareagovali seminářem našeho Centra pro ekonomiku a politiku (předchůdce dnešního IVK). Konal se 23. dubna 2003 a měl název „Deflace v ČR: záměr nebo nechtěné dítě?“ (sborník CEPu č. 25/2003). Příspěvky na semináři to vysvětlovaly různě. My viděli chybu v měnové politice tehdejšího vedení ČNB. Je zajímavé, že poměrně kriticky se k politice inflačního cílování vyjadřoval Vladimír Tomšík, dnešní viceguvernér ČNB, který tehdy ještě působil v soukromé sféře.

3 Zatímco v roce 1921 vzrostl HDP o 8 %, v roce 1922 HDP poklesl o 3 %.

4 Rašínovi jsme se věnovali naším sborníkem č. 24/2003 – „Alois Rašín“, Centrum pro ekonomiku a politiku, Praha, 2003. Viz můj text „80 let od smrti Aloise Rašína“ publikovaný v tomto sborníku.

5 Významná je i zkušenost Japonska 90. let. Mluví se o „ztracené dekádě“, ale málo se mluví o tom, že snaha vyléčit deflací postiženou ekonomiku masivním a dlouhotrvajícím kvantitativním uvolňováním žádný růst ekonomiky nepřinesla – a vedla jen k obrovskému nárůstu státního dluhu.

6 O tom více v knize kolektivu autorů Institutu Václava Klause „Česká republika na rozcestí – čas rozhodnutí“, Fragment, Praha, říjen 2013.