Stanislava Janáčková

Peripetie české ekonomiky a měny

aneb nedejme si vnutit euro

€

Publikace č. 10/2014

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

© Stanislava Janáčková

Redaktoři: Martin Slaný, Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, duben 2014

MK ČR E 14013

www.institutvk.cz

ISBN 978-80-87806-16-6 epub verze

ISBN 978-80-87806-07-4 tištěná verze

Předmluva

Slávka Janáčková je jedním z nejkvalitnějších českých ekonomů, což sice já už vím dlouhou dobu, ví to i řada dalších opravdových ekonomů, ale veřejnost to neví. Slávka Janáčková se nikdy netlačila do popředí, ale o to více studovala a pracovala. Poznal jsem ji už v druhé polovině šedesátých let, kdy začala pracovat v Ekonomickém ústavu ČSAV. V 90. letech pracovala, jak dokazuje i řada odkazů v této publikaci, v Institutu ekonomie České národní banky.

Za tuto dobu napsala řadu důležitých textů, publikovaných v seriózních ekonomických časopisech u nás i v zahraničí a v posledních letech i v různých publikacích Centra pro ekonomiku a politiku a nakonec od loňského roku v publikacích Institutu Václava Klause. Jakkoli jsme např. neuváděli, kdo napsal kterou část kolektivní publikace „Česká republika na rozcestí“, její příspěvek byl velmi významný. Náš institut si velmi váží toho, že je naší sice externí, ale blízkou spolupracovnicí. Proto jsme uvítali, že nám nabídla svůj text „Peripetie české ekonomiky a měny, aneb nedejme si vnutit euro“ a jsme rádi, že ho můžeme v edici publikací našeho institutu vydat.

Autorka se na problematiku české koruny či eura dívá v patřičném historickém pohledu. Začíná úlohou koruny při zrodu tržní ekonomiky v naší zemi, všímá si osudů koruny v momentu rozpadu Československa, zabývá se korunou v bezprostředně post-transformační fázi, zejména měnovou krizí roku 1997, cílováním inflace a nezvládnutím zavedení této formy měnové politiky (což vedlo k nadměrné dezinflaci). Dostává se až k otázce naší přípravy na vstup do EU a k závazku přijmout euro. To ji vede k debatě o finanční krizi a o krizi eurozóny a hlavně o problémech dnes stagnující české ekonomiky.

Pro dnešní čtenáře, kteří mohou znát novější publikace Slávky Janáčkové, bude určitě nejcennější první polovina knihy, která je věnována dnes už téměř zapomenutým a v každém případě mimořádně desinterpretovaným devadesátým létům. I já, jako pamětník, jsem si při čtení jejího rukopisu řadu věcí znovu připomněl. Např. jsem pozapomněl, že byla v průběhu roku 1990 provedena devalvace ve třech krocích – mně zůstává v paměti hlavně velký spor s Mezinárodním měnovým fondem o devalvaci na konci prosince, která byla nezbytným předstupněm liberalizace cen a zahraničního obchodu. Vždy zdůrazňuji, stejně jako Slávka Janáčková, že jsme měli zdaleka nejnižší inflaci ze všech středoevropských postkomunistických zemí, ale zapomněl jsem na to, že mělo Polsko v letech 1989 a 1990 inflaci až skoro 600 %. Málo zdůrazňujeme, a je cenné, že nám to Slávka Janáčková připomíná, jaký význam mělo ve srovnání s ostatními postkomunistickými zeměmi naše pevné ukotvení měnového kurzu a ne jeho permanentní devalvace, jako např. v Polsku a Maďarsku. Jasné věci říká autorka i o privatizaci. Její věta „Sebelépe zvolená metoda privatizace nemohla zázračně zachránit všechny státní podniky“ by měla být vytesána do kamene a měli by ji mít stále před očima všichni naši poslanci a ministři. A novináři.

Jsem rád, že někdo připomíná zcela legitimní, tehdy velmi citlivou otázku, zda měnová politika poskytovala transformující se ekonomice v počátečním období dostatek likvidity. Vzpomínám si, že jsem tehdy byl velmi nejistý ohledně neuvěřitelně rychle rostoucí potřeby transakčních peněz, díky rostoucímu počtu podniků, a tím i transakcí. Transakce rostly rychleji než HDP. Slávka Janáčková správně říká, že významná část druhotné platební neschopnosti mohla být vyvolána tehdejší restriktivní politikou naší centrální banky.

Souhlasím s ní i v tom, že „Česká národní banka byla v období 1996–1997 vedena mimo jiné i politickými cíli a snahou vyvolat politickou změnu“. Její rozbor období 1996–1999 je vůči ČNB velmi přísný, ale spravedlivý. Málokdo se odvažuje vyslovit tezi, že „recepty dodávané v této situaci mezinárodními institucemi, zejména Mezinárodním měnovým fondem, nepřispěly k řešení naší situace, spíše ji zkomplikovaly“. Stejně tak souhlasím s její tezí, že krize let 1997–1998 a její řešení byly rozhodujícím krokem k „oslabení vznikajícího malého a středního domácího českého kapitálu, a k výprodeji ekonomiky do rukou kapitálu zahraničního“.

Druhá polovina textu se přesouvá k problematice našeho členství v EU a k zásadnímu obratu, ke kterému v té době došlo „od deregulace k rostoucí regulaci, od rušení subvencí k jejich novému zavádění, od stahování státu z ekonomiky k růstu státních zásahů, od stimulů posilujících vlastní odpovědnost občanů k povzbuzování jejich závislosti na státu a na jeho sociálním systému“. V podstatě takto nemilosrdně hodnotí přínos EU pro naši zemi.

Cenná je i její teze, že „jsme pozitiva spojená s EU z velké části zkonzumovali již před samotným vstupem do EU, tedy před rokem 2004“. Zcela to odpovídá mému názoru, že jsme pozitivní ekonomické změny dělali pro nás samotné, že jsme v drtivé většině případů věděli sami, co máme dělat, a že jsme tato opatření nedělali pro „modré oči toho či onoho eurokomisaře“. Ale to už se dostáváme k dnešku a já v této předmluvě určitě nechci po svém převyprávět knížku Slávky Janáčkové. Nicméně, její hlavní teze „nedejme si vnutit euro“ si zaslouží být dnes a denně opakována.

Václav Klaus, 27. března 2014

1 Koruna při zrodu tržní ekonomiky

Česká koruna, naše samostatná měna, byla spolehlivým základem modernizace české ekonomiky po téměř čtvrt století od pádu komunismu. V prvých pěti kapitolách této práce rozebereme peripetie české ekonomiky a měny a soustředíme se na otázku, jak samostatná měna pomohla v transformaci české ekonomiky a jak podporuje její další rozvoj. Přesto nad námi stále visí dnes již zastaralý závazek přijmout euro. V posledních částech práce proto připomeneme hlavní systémový problém eurozóny, který brání a bude bránit skutečnému překonání její krize. Přineseme argumenty, proč dnešní eurozóna je již zásadně jiným útvarem, než byl ten, do kterého jsme se v roce 2004 zavazovali vstoupit. Ukážeme na systémovou krizi, která ohrožuje pozici Evropské unie ve světě. A nastíníme možnosti, jak v této nové situaci zaujmout realistické stanovisko vůči společné měně.

Pád komunismu v Československu, ač je nazýván „sametovou revolucí“, byl spíše zhroucením starého neefektivního politického a ekonomického systému, který již ztratil veškeré své dřívější opory, včetně té, kterou mu poskytovala existence Sovětského svazu. Neracionalita ekonomiky se již stala neúnosnou. Rozbití starého politického systému se ukázalo až překvapivě snadným a panoval také celkový konsensus o tom, kam chceme směřovat – a to na Západ, k demokratickým státům, pod nepřesným, ale chytlavým heslem „Zpátky do Evropy“.

Vznik tržního hospodářství – nebojme se ho nazvat kapitalismem – v tehdy ještě spojené československé ekonomice však byl velmi složitým procesem nového zrodu. Povolení soukromého podnikání po čtyřicetiletém zákazu bylo jen zárodečným krokem. Tisíce, později statisíce firem a miliony domácností se znovu musely naučit spontánně navzájem spolupracovat, a to podle teprve se rodících správných cenových signálů. Předchozí vývoj jasně prokázal neefektivnost „centrálně plánované ekonomiky“, která fakticky centrálně řízená nebyla a ani být nemohla. Jen hrstka skalních stoupenců snad ještě před listopadem 1989 věřila na „zákon plánovitého proporcionálního rozvoje socialistické ekonomiky“. Pokus manipulovat ekonomiku pomocí centrální regulace naprosto zřetelně selhal. Ale stejně jako v politice, také v hospodářství bylo bourat to staré daleko snadnější, než nechat vzniknout nový, efektivně fungující systém.

Jednou z kotev, které měla ekonomika v této obtížné etapě k dispozici, byla osvědčená a důvěryhodná měna – československá koruna. Díky předchozí dlouhodobě rozumné politice Státní banky československé byla při startu ekonomické transformace potenciální inflační mezera menší než v řadě jiných postkomunistických zemí. To následně usnadnilo makroekonomickou stabilizaci ekonomiky v prvé fázi transformace a omezilo to cenový skok po uvolnění centrální regulace cen.

Byla zde ovšem zátěž tzv. skryté inflace – v podobě poklesu kvality při daných cenách. Pokud by se přihlédlo ke kvalitě zboží, pak faktická vnitřní kupní síla koruny v centrálně regulované československé ekonomice dlouhodobě plíživě klesala. Velmi neuspokojivý byl také vývoj produktivity. Druhá polovina 20. století byla charakterizována klesajícími tempy růstu produktivity a prohlubujícím se zaostáváním za vyspělými kapitalistickými zeměmi. V 70. letech došlo k určitému dočasnému zlepšení, ale od počátku 80. let celková produktivita výrobních faktorů v československé ekonomice začala stagnovat a při zohlednění skryté inflace dokonce klesat.[1] Zaostávání v sortimentu a inovaci výrobků bylo všeobecně známým dokreslením celé situace. Konkurenceschopnost domácích výrobců na světových trzích se zhoršovala a stále více jsme se orientovali na nenáročné trhy Sovětského svazu a jeho satelitů, v rámci Rady vzájemné hospodářské pomoci.

1 Hájek, M., Janáčková, S., Nachtigal, V.: Total Factor Productivity Trends in Czechoslovakia: A Comparison with Advanced Market Economies: Praha, Ekonomický ústav ČSAV, červen 1990.