Hanns Heinz Ewers
Pavouk

ISBN 978-80-7511-030-5 (epub)
ISBN 978-80-7511-031-2 (pdf)

Překlad Karla Koschina doslovem opatřil Alois Kreščensk
Úprava textu Terezie Houšková
Obálka a grafická úprava Antonín Kopp
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 7. svazek Malé řady
a jako svou 59. publikaci
Vydání druhé, v tomto výboru první
Praha 1994

Adresa knihkupectví
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Voodoo

V mé cestovní příručce stojí: „Na Haiti je státním náboženstvím vyznání římsko-katolické. Všechna ostatní vyznání jsou tolerována.“ Jako „ostatní vyznání“ jsou uvedeni baptisti, metodisti, anglikáni atd. O kultu „voodoo“ neví můj průvodce nic, právě tak jako ho nezná celá řada jiných zeměpisných děl, která jsem prostudoval. A přece je na Haiti kult „voodoo“ ne-li státním, tedy aspoň národním náboženstvím. Ve skutečnosti tam nehrají všechna ostatní náboženství žádnou úlohu; skutečný vliv má jen svobodné zednářství v tzv. „lepších“ kruzích a kult „voodoo“ mezi lidem. Haitská lóže svobodných zednářů má ovšem s ostatním svobodným zednářstvím málo společného, jsou to naivní bláznovské napodobeniny a nejsou ovšem skutečnými lóžemi uznávány.

Naproti tomu se lid již dávno vrátil navzdory všemu křesťanství, navzdory katolickým i evangelickým misionářům ke starému africkému fetišismu. Zda se druh haitského kultu, vrcholícího v uctívání hada, vyskytuje také někde ve vnitřní Africe, to nevím; také zprávy, které o původu tohoto náboženství máme, jsou velmi neurčité a málo přesvědčivé. Všichni cestovatelé, kteří o Haiti psali – Moreau St. Mery, Spencer St. John, Samuel Horard, Tippenhauer, Texier atd. – se shodují v jednom, že kult „voodoo“ se těší po celé zemi největšímu rozkvětu a že jsou mu každoročně přinášeny lidské oběti. Zda jich je nyní, jak píše Francouz Texier, „aspoň patnáct set do roka“, či chceme-li podle haitského spisovatele, mulata Tippenhauera, bránícího ze všech sil svou vlast, uznat, že tyto lidské oběti „naprosto nejsou všeobecné“, na tom mnoho nezáleží: sto či tisíc – to už je jedno, v každém případě bývá v tomto velmocemi uznaném „katolickém, kulturním státě“ rok co rok celá řada dětí vražděna a pojídána.

Pro cizince je velmi nesnadné dozvědět se něco o tomto kultu „voodoo“, který haitští černoši obklopují hlubokým tajemstvím. Lepší Haiťan zpravidla cizinci nejdřív všecko zapře; teprve když vidí, že už o té věci něco víte, vyleze s barvou ven, ale snaží se všechno co nejvíc zmírnit. Co tedy cestovatelé vypravují, za to vděčí buď náhodě, nebo ještě více veřejným přelíčením, jako onomu velkému procesu projednávanému v r. 1864 v Port-au-Prince za Geffrarda, jednoho z mála haitských presidentů, kteří nebyli přívrženci, ale odpůrci tohoto kanibalského fetišismu. Tehdy bylo osm osob, mužů i žen, usvědčeno z přinášení lidských obětí a z kanibalství – jednalo se tehdy o dvanáctileté děvče – a pak byli všichni zastřeleni.

Za své vlastní zkušenosti jsem vděčný jednomu italskému obchodníkovi, který byl na Haiti usazen už mnoho let a navázal milostné styky s jednou velekněžkou, a ty ostatně – což je humorné! – jako pravý Neapolitán využil k tomu, aby prostřednictvím své černé milenky prodával věřícím za drahé peníze divotvorné nápoje, které sám vlastnoručně svářel z vody a ze šťávy rajských jablíček. Kde mi mé vlastní zkušenosti vypověděly službu, tam jsem použil k svému výkladu vypravování cizinců, kteří se tam usadili, a domorodců, ale i případnou literaturu, pokud všechny tyto prameny podávaly shodné zprávy; odlišné jednotlivosti neuvádím. Proto doufám, že mnou podaný obraz si smí do jisté míry činit nárok na věrohodnost.

Přívrženci kultu voodoo uctívají celou řadu božstev, z nichž nejvyšším je „hougon badagri“, totiž had. Používají k tomu obyčejnou zmiji, která má ale ze svého božství málo radosti: uloží ji totiž do bedny, kde žije tak dlouho, dokud hlady nepojde! Vedle hada se největší úctě těší „damtala“, hromový kámen. Ten zná budoucnost; velekněží vykládají jeho chrastění lidu; každý pátek se mu dostává lázně v olivovém oleji. Tento bůh bývá ovšem mnohem vzácnější než had, kterého je možné si každý den chytit. Podařilo se mi takového boha „damtalu“ získat; je to velmi pěkně broušený kámen, rozhodně však žádný hromový kámen čili meteorit, jak se černoši domnívají, ale kamenný kyj z doby Karaibů. Domorodci nacházejí občas takové kameny v lesích, nedovedou si vysvětlit jejich původ a považují ho za „spadlý z nebe“, za hromový kámen, kterému se musí vzdávat božská pocta. Ostatní božstva se nevyskytují všeobecně, každé je v úctě v jiné části země. Setkáváme se tu s Loco, jahodovým stromem, který stává u vchodu do chrámu a kterému bývá pocta prokazována tím způsobem, že se okolo něj rozbíjejí sklenice, talíře a láhve; s božskými blíženci Sango a Bado, kteří jsou ztělesněním blesku a větru; s Attašollô, velikým duchem světa i s Agaou Rata Baabji, pánem chaosu. Je tu také Opétè, božský krocan, Cimbi Rita, vládce pekel, jehož obrazem je sekyra namočená v krvi, se svými poddanými čerty, i Alagra Vadra, bůh, který všechno ví.

Chrám je honfoû; ten je vždy mimo město, zpravidla v lese na malé mýtině, která je udusaná a uhlazená a slouží jako místo k tanci. Jeho zevnějšek je právě tak málo stylový jako jeho vnitřek: je to bouda libovolně udělaná z materiálu, který je právě po ruce. V chrámu stojí na mírně vyvýšeném místě koš s posvátným hadem, stěny bývají vyzdobeny obrázky katolických svatých, ilustracemi z anglických, francouzských i německých časopisů, několika řetězy z lastur nebo cáry ze starých praporů a pestrobarevnými papírky.

V čele obce voodoo stojí velekněz, papaloi, a velekněžka, mamaloi; jsou to kreolské zkomoleniny výrazů papa-roi a mama-roi: otec a král, matka a královna; opravdu hrdá pojmenování. Nižší kněží mají v různých krajích různá jména; vyskytují se hougani, muži znalí léků, provozující podomní obchod s wanges, s amulety (pytlíčky s malými lasturkami a kamínky): „points“, které získávají nezranitelnost, i „chances“, opatřující ženám milence. Jiní kněží jsou djious nebo aninbindingues, také dugaous; ti stojí ve službách velečerta Cimbi Rity a jeho pacholků Azilita a Dom Pèdra. Hlavní umění těchto vašnostů spočívá v tom, že podle přání a zaplacení věřících usmrcují jejich nepřátele „olupujíce je o duši“, to znamená, že pověsí v chrámě voskovou podobu onoho nepřítele a zaříkávají ji. Ta věc není tak nevinná, jak by se zdálo, protože věřící už nemají špatné svědomí z toho, když nějakým tichým jedem odstraní ze světa také tělo, které přece „už nemá duši“. Kostelník je lavolou, houcibossales se nazývají sami vyznavači kultu voodoo; langous jsou ti, kteří již podstoupili svěcení. Tato svěcení nejsou žádnou maličkostí, takový adept musí čtyřicet dnů dřepět v odporně špinavé lázni, až se vypaří; jeho jedinou stravou celou tu dobu je verver, hnusná směs kukuřice a krve.

Vyznání voodoo se dělí na různé sekty s přísnějším a méně přísným zachováváním pravidel; nejdivočejší ze všech je asi ďábelská sekta Dom Pèdra. Z rituálních předmětů stojí za zmínku jen bubny. Jsou to vydlabané kusy kmenů potažené kůží ze skopců; jmenují se houn, hountor a hjountorgri a jsou zasvěceny apoštolům sv. Petru, sv. Pavlu a sv. Janu. Toto zvláštní propletení katolickým náboženstvím je možné najít všude: nejvyšší božstvo, had, je zosobněním sv. Jana Křtitele! Nejen že v chrámech voodoo – vedle olejotisků cara, Viktora Emanuela, královny Viktorie a německého císaře – visí obrazy svatých; také tady papaloiové napomínají věřící, aby chodili pilně do kostela: ti neznají konkurenční nevraživost. Ráno katolická mše, v noci uctívání hada, zabíjení dětí a požírání lidského masa: to je čistě haitský způsob! Vedle zmíněných tří bubnů existuje ještě velký buben „Assauntor“, potažený kůží nějakého zemřelého papaloi. Néclésin je jméno železného trianglu svolávajícího věřící do chrámu.

Kult voodoo má ovšem i svá tabu. Želví a kozí maso, rajská jablíčka a auberginy jsou zakázaná jídla, naproti tomu ale skopové maso a kukuřičný akassan (chléb) jsou posvátné pokrmy. Ostatně však často je pro některou rodinu nějaký pokrm tabu, u jiné je dovolen, a naopak. Dvojčata, marassas, bývají vždy uctívána, ať už se vyskytnou u zvířat nebo u lidí; při jejich narození bývají pořádány slavnosti se zvláštními ceremoniemi.

***

Triangl zvoní ulicemi; jen zasvěcení rozumějí jeho trhaným zvukům. Za soumraku spěchají do lesa, kráčejí po cestě ke chrámu, vytyčené z obou stran kolíky. Na těch zahrocených kolících jsou naražena černá a bílá kuřata, mezi nimi jsou naházeny skořápky od vajec, kameny a kořeny fantastických tvarů. Věřící se shromažďují v chrámu i kolem něho a připravují se k posvátným úkonům pitím velkého množství „tasic“. Konečně zachřestí bubny, na nichž hudebníci sedí; slavnost začíná, vše proudí do chrámu. Nejprve má být přijat nový adept do užšího kroužku, ten si už odseděl své čtyřicetidenní svěcení ve špinavé lázni. Musí proběhnout nahý ohněm, pak z kouřícího kotle vybírat rukama maso a předkládat je věřícím na velikých listech. Teď vystupuje papaloi. Věřící na sobě mají jen sandály a několik svázaných kapesníků, velekněz ještě ovázaný modrý šátek kolem čela; z hlavy mu visí slepené vlasy jako dlouhé zmije. Přistupuje ke koši s hadem a přísahá mu věrnost; všichni přítomní opakují tuto přísahu po něm. Objeví se houdja-nihou, královna-kněžka, její jediný kus oděvu je modrá páska na hlavě; vystoupí na hadí koš a dělá Pythii. Každý z přítomných prosí božského hada o vyplnění nějakého přání; za to se platí, papaloi sbírá peníze do klobouku. Kněžka věští; z jejích úst vycházejí nesrozumitelná slova, přerývané věty. Pak přivléká papaloi černého kozla, vrazí mu nůž do krku, uřízne mu hlavu a ukazuje ji bubeníkům. Krev se chytá a pije s rumem. V okamžiku je zvíře staženo, vykucháno, rozsekáno a připraveno na rožni k pečení. Vystoupí tanečník; stojí uprostřed celé minuty bez pohnutí, ale všechny jeho svaly se chvějí. A pomalu, zatímco věřící pojídají polosyrové skopové maso, se začíná kolébat sem a tam. Obec na sebe pohlíží, vzrušení stoupá; až tu náhle kněžka začne onu příšernou píseň:

„Leh! Eh! Bomba, hen, he!

Canga bafio tè,

Canga moune dè lé

Canga do ki la

Canga li!“

Všechny ty černé postavy, muži i ženy, vyskočí, tančí, vrážejí do sebe, šlapou si na nohy, dělají nemožné přemety, klekají na zem, tlučou o ni hlavou a zpívají ta opojná slova své kněžky, provázená divokým rytmem bubnů. Tu pozvedne velekněz dlouhý nůž a vše utichne. Velký okamžik nadešel: bude obětován „cabrit sans cornes“, kozel bez rohů. Přivlečou sem oběť, již napolo omámenou nějakým jedem; někdy je to dospělý člověk, většinou však deseti až dvanáctileté dítě. Uvedou ji do černého kruhu a na znamení pocty jí pokládají svazek vlasů a kostí na hlavu. Kněžka ji uškrtí, kněz jí uřízne hlavu. Mrtvolu rozřežou a pečou jako toho kozla. Krvežíznivost se zdá být neuhasitelná: Začíná „Dom Pèdre“, ďábelský tanec; černoši tu poskakují jako rota šílenců v divém chumlu. Rvou ze sebe hadry, jejich údy se svíjejí, z nahých těl stéká pot. Koušou ostatní i sebe, skáčou na sebe jako zvířata, házejí sebou o zem a zase se vymršťují do výše, zatím co papaloi všechny skrápí krví a královna vysoko ve vzduchu třímá božského hada. Teď už nezpívají, z jejich křečí a delirií zaznívá jen fanatický křik: „Aa-aa-boo-boo!“

A pozvolna přechází ten ďábelský tanec v šílené orgie, které už nerozeznávají pohlaví, ani lidi od zvířat, ani živé bytosti od mrtvých předmětů.

Přejdou hodiny: Vysílení; pak zase: chlast, žraní, bezcudná láska, a zase tanec!

A tenhle šílený kult snad není rozšířen jen mezi spodinou, k jeho ctitelům se řadí i nejvyšší úředníci: Toussaint Louverture, „osvoboditel Haiti“, i jeho nástupci, „císař“ Dessalines i „král“ Christophe, byli sami papaloy. Císař Soulouque (1848–1859) a president Salomon (1882–1888) byli nadšenými podporovateli voodoo. President Salnave (1868) obětoval sám „bezrohého kozla“, t. j. člověka, a po smrti předposledního presidenta Hypolita (1896) byly nalezeny v přístěncích jeho ložnice kostry dvou lidí, které sám při výkonu kultu voodoo obětoval. Jen dva presidenti, Geffrard (1850–1867) a Boisroud-Canal (1876–1879), se odvážili proti tomuto kultu vystoupit; do doby jejich vlády spadají zmíněné procesy, a to ten z roku 1864 a další v letech 1876 a 1878 v Port-au-Prince; při prvním byl jeden papaloi usvědčen z obětování lidí a z kanibalismu a zastřelen a při druhém tak dopadly dvě ženy. Od té doby se nic nezměnilo k lepšímu, naopak: dnes se na Haiti obětuje hadu a věřící požívají více dětí nežli kdy předtím!

A takové presidenty uznávají korunované hlavy a vyvolení presidenti všech národů za „rovnocenné“, takový stát je trpěn v radě národů! Člověk by musel být diplomatem, aby tohle dovedl pochopit!

Mamaloi

Došel mi následující dopis:

Petit-Goaves (Haiti), 16. srpna 1906

Milý pane!

Plním svůj slib; napíši Vám vše, jak jste si přál, od začátku. Naložte s tím, jak je Vám libo, jen Vás prosím, abyste kvůli mým příbuzným v Německu zamlčel moje jméno. Rád bych je ušetřil nové ostudy; měli už dost jedné, ta jim šla dost na nervy.

Zde Vám napřed podávám dle Vašeho přání celý svůj celkem prostý životopis. Dostal jsem se sem jako dvacetiletý jinoch, a to do Jerémie, do jednoho německého obchodu, protože jak víte, v této zemi mají Němci téměř všechen obchod ve svých rukou. Lákal mne vysoký plat – měsíčně 150 dolarů – v duchu jsem se už viděl milionářem. Měl jsem kariéru jako všichni ostatní mladí lidé: koně, ženy chlast a karty. Jen málokterý z nich se z toho dovede vytrhnout a mne zachránila jen moje obzvlášť silná tělesná konstituce. Na psychické selhání nebylo pomyšlení; v německé nemocnici v Pot-au-Prince jsem proležel několikrát půl roku. – Jednou jsem uzavřel znamenitý obchod s vládou, tam u Vás byste to ovšem nazvali drzým podvodem. Vy byste mne za to zavřeli na tři roky za mříže, tady mi to však značně přidalo na vážnosti. Ostatně kdybych za všechno to, co tu provádí každý člověk a čemu jste u Vás uvykli říkat zločin, dostal tresty stanovené v říš. tr. zák., musel bych žít aspoň 500 let, abych se dostal zase z kriminálu ven! Jsem ale ochoten si je hned odbručet, naleznete-li v této zemi člověka v mém stáří, jehož konto by vykazovalo menší zatížení! Ovšem i u Vás by nás všechny musel moderní soudce osvobodit, protože u žádného z nás přitom naprosto není vědomí trestnosti našich skutků: naopak my všichni pokládáme tyto skutky za úplně dovolené a nanejvýš počestné.

Takže, já položil při stavbě mola v Port-au-Prince – z něhož ovšem nebyl postaven ani jediný kámen – základní kámen ke svému blahobytu; o lup jsem se rozdělil s několika ministry. Dnes mám jeden z nejkrásnějších obchodů na tomto ostrově a jsem velký boháč. Já obchoduji – nebo jak Vy tomu říkáte, provozuji podvody – ve všem, co vůbec existuje, obývám svoji vilu, procházím se po svých nádherných zahradách a popíjím s důstojníky lodí Hapagu, kdykoli zakotví v našem přístavu. Nemám, bohudík, ani ženu ani děti – Vy byste ovšem považoval všechny ty mulatské fakany, co běhají po mém dvoře, za moje děti, prostě proto, že jsem je zplodil já – Bůh za to žehnej Vaší morálce! – u mne tomu však tak není. Zkrátka, já se cítím naprosto spokojen.

Léta mne trápila bídná touha po domově. Už čtyřicet let jsem nebyl v Německu – však Vy tomu rozumíte. Rozhodl jsem se, že celé to haraburdí tady se vším všudy prodám a že budu trávit svá stará léta v domovině. Jakmile jsem se o tom rozhodl, popadla mne touha náhle tak mocně, že jsem se už nemohl odjezdu ani dočkat; odložil jsem tedy konečnou likvidaci svého zdejšího obchodu na pozdější dobu a rozjel jsem se s notnou hromadou peněz v kapse k Vám prozatím k pololetnímu pobytu.

Zdržel jsem se tam zrovna tři neděle, a kdybych otálel jen ještě jediný den, jistě by si mne tam státní návladní hned na pět let podržel. To byl právě ten skandál, o kterém jsem se prve zmínil. „Nový Sternbergův případ“, psaly tehdy berlínské listy, a moje veskrze počestná rodina s hrůzou viděla hned pod tím nadpisem svoje počestné jméno, vytištěné tučnými písmeny. Do smrti nezapomenu na tu poslední rozmluvu, kterou jsem měl se svým bratrem – ten ubohý muž je vrchním konsistoriálním radou. Jak ten se tvářil, když jsem ho zcela upřímně ujistil, že těm dívkám bylo nejméně 11 nebo dokonce 12 let! Čím více jsem se snažil před ním očistit, tím hlouběji jsem se zahrabával. Když jsem mu řekl, že to přece opravdu není nic tak hrozného a že my tady u nás všichni používáme nejraději děvčátka osmiletá, protože bychom jinak dostali jenom nakažené a jistě žádnou pannu, chytil se za hlavu a zvolal: „Mlč, nešťastný bratře, mlč! Mé oči hledí do bezedné propasti ničemné hniloby!“ Tři roky se na mne hněval a jeho odpuštění jsem dosáhl jen tím, že jsem na každé z jeho 11 dítek ve své závěti pamatoval 50 000 markami a že mu mimo to zasílám každý měsíc velmi značný příspěvek na jeho syny. Za to se za mne každou neděli modlí. Kdykoliv mu píšu, neopomenu mu nikdy sdělit, že zase jedna z mladých dam v mé obci dovršila vhodného stáří osmi let a že byla obšťastněna mou přízní, aby se tedy za mne, ubohého hříšníka, pomodlil. Doufám, že mi to prospěje! Jednou mi psal, že vždy zápasil se svým svědomím, smí-li od tak nepolepšitelného člověka přijímat peníze; často prý byl blízko tomu, aby peníze poslal zpět, jenom soucit a křesťanská láska k jedinému bratru byly důvodem, proč si peníze nechal. Nyní ale jako by mu náhle spadl závoj z očí a nyní již ví: že prý jsem vždy jen žertoval. Vždyť je mi nyní 69 let a nejsem bohudík již schopen takových hanebností. Prosí mne, abych příště zanechal těchto frivolních žertů.

Odpověděl jsem mu – kopii onoho dopisu jsem si jako dobrý obchodník uschoval – a zde ji reprodukuji:

„Milý bratře!

Tvůj dopis se hluboce dotkl mé cti. Přikládám balík kůry a listů ze stromu toluvanga, které mi každý týden opatřuje jeden starý černoch. Ten chlap tvrdí, že mu je 160 let – no, 110 mu je jistě! Přitom je – dík znamenitému odvaru z této kůry – největším don Juanem celého našeho kraje, vedle Tvého milého bratra. Ten si je ostatně svou věcí od přírody ještě značně jist a používá tento skvostný nápoj jen ve zcela výjimečných případech. Mohu Ti proto klidně část svého bohatství přenechat a ručím Ti za okamžitý účinek. Pozítří chci na oslavu Tvých narozenin uspořádat malou hostinu a při té příležitosti rozlousknout dva sedmileté oříšky, jak je to tady u nás zvykem ke zvýšení radostí slavnostních dnů. Přitom budu pít na Tvé zdraví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pavouk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.