Pachamama, Matka Země, je věčná. Existovala vždy, už v dobách, kdy nic jiného nebylo. Je to mocný ženský princip, jenž dává život, je to počátek i konec všeho živého. Samotná Země ale nebyla vždy živá. Na úsvitu času to byl jen kus vyprahlé, suché skály, ztracený ve vesmíru. Pak se ale probudila. Když prišel čas, velmi si přála plodit. V jejích útrobách se vše hýbalo a vřelo a stravoval ji plamen dychtivosti. Byla však neplodná. Tehdy si toho všiml bůh Ti Ti, dvojité Slunce, jenž pobýval v Hanan Pacha, světě nahoře, a poslal jí kamaquen, své semeno. Do vnitřností Pachamamy pronikla kometa zvaná Aqo Chinchay a uložila v ní semeno, které ji oplodnilo, aby z ní mohl vzejít nový život.

Od té doby je každý rok Pachamama znovu oplodňována semenem boha Slunce. Dochází k tomu v období zvaném qapaq sitwa, jež odpovídá našemu měsíci srpnu. Tak se znovu a znovu, rok co rok obnovuje nekonečný cyklus početí nového života.

Incká legenda

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Eva Farfánová Barriosová

Sexuální život ve starém Peru

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5562. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Q point
Fotografie Eva Farfánová Barriosová

Počet stran 144 + 16 stran barevné přílohy
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Design © Q point, 2014

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-5012-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-9300-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9301-6 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Byla jednou jedna česká holka, která se ve třinácti letech zamilovala do archeologie a dělala vše, co bylo v jejích silách, aby svého cíle dosáhla. Seznámila se také s prehistorií Ameriky a zaujaly ji dávné vyspělé civilizace tohoto kontinentu. Začala se učit španělsky a hledat všechnu dostupnou literaturu na toto téma. Nebylo toho mnoho. Pár knih od tehdejších cestovatelů, kteří strávili v nějaké zemi dva týdny a již se považovali za odborníky, nebo bláznivé teorie Ericha von Dänikena a jemu podobných. Četlo se to hezky, ale kolik z toho byla pravda?

Na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze začala studovat prehistorii a národopis. Bohužel indiáni zůstávali stejně daleko a stejně neznámí jako dříve. Pak se ale její život radikálně změnil. Potkala ne krásného prince, ale peruánského hocha, a její osud byl zpečetěn. Konala se svatba a ona pokračovala ve svých studiích na Brigham Young University v Utahu, USA. Zde se již dozvěděla o indiánech mnohem více. Bylo to sice velmi zajímavé, ale pozornost se soustředila na archeologii Spojených států a Mexika. O Jižní Americe se mluvilo velice málo. A tak se po několika letech přestěhovala s manželem do jeho vlasti, Peru, a tam na Univerzitě svatého Marka konečně mohla studovat to, co ji tolik let lákalo: dávné Inky a jiné předincké civilizace.

Není to pohádka, je to kus mého života. V Peru jsem prožila dvacet osm let. Několik let jsem pracovala na archeologických výzkumech, především jsem ale působila mnoho let jako profesorka na dvou univerzitách v Limě. Od konce roku 2001 znovu žiji v Praze a ráda bych co nejvíce přiblížila krásy Peru a jeho historii českým čtenářům, protože opravdu stojí za to.

Na následujících stránkách chci ukázat, že dávní obyvatelé Peru nebyli nemravní ani zvrhlí lidé, ale že pohlavní styk byl součástí rituálů, jež jim měly pomoci přežít v obtížných a často nehostinných přírodních podmínkách. A jestli si i přesto někdo bude nadále myslet, že byli necudní a nemravní, měl by se zamyslet nad tím, co si asi archeologové za tisíc let budou myslet o lidech z konce 20. a počátku 21. století. Nedopadli bychom mnohem hůř?

Eva Farfánová Barriosová

I. Rituály plodnosti ve starém Peru

Sexualita byla v naší křesťanské společnosti dlouho předmětem omezování a zákazů. Není to ještě tak dávno, co se o sexu hovořilo jen potichu, protože se považoval za tabu, a lidé, kteří o něm hovořili otevřeně, za nemorální. Ale nebylo tomu tak vždy. Na počátku lidských dějin byla úloha ženy jako udržovatelky rodu velmi důležitá. Známe malé sošky žen objemných tvarů, takzvaných venuší, jež byly symboly plodnosti. Archeologové je nalezli v lokalitách z doby kamenné v různých částech světa. Byly součástí rituálů, které měly zajistit nejen růst a pokračování rodu, ale i plodnost a hojnost lovných zvířat, na nichž záviselo přežití tehdejších lidí.

Obdobné procesy se odehrávaly i na americkém kontinentu. Na území dnešního Peru malovali již před více než deseti tisíci lety lovci divokých lam na skalní stěny scény z lovu těchto zvířat. Objevují se v nich i březí samice a muži se zdůrazněnými genitáliemi. Tyto malby byly součástí magických rituálů, jejichž cílem bylo zajistit dobrý lov a zplození dostatečného počtu zvířat důležitých pro přežití.

Souložící heterosexuální pár. Malba na nádobě kultury Nazca.

Dávní obyvatelé And věřili, že jejich svět je složen z mužských a ženských elementů, jež se navzájem doplňují, a že tento svět, který vznikl právě ze sexuálního spojení obou těchto prvků, řídí a organizují. Spojení protikladů byl rituál, při němž se oživoval vznik světa a uvolňovaly se tajemné síly, které umožňovaly existenci života.

Lidé již od počátku historie vědí, že sexuální požitek může znamenat i oplodnění, početí nového života. Je k tomu ovšem zapotřebí samec a samička, muž a žena. Početí a zplození bylo řízeno neviditelnými nadpřirozenými bytostmi, které dávní obyvatelé Peru přestěhovali do oblasti mýtů. Věřili, že existuje nadpřirozený pár, jenž usměrňuje plození všech živočišných druhů, stejně jako klíčení a růst rostlin. Bohyně-žena symbolizovala úrodnou zemi, která zajistila obživu jenom tehdy, když byla oplodněna vodou boha-muže. Tak vznikly rituály zabezpečující hojnost rostlinných i živočišných druhů, na nichž závisel další osud lidí.

V Peru je tento pár vždy tvořen bohyní země, které Inkové říkali Pachamama, a bohem deště, jenž v různých krajích přijímá odlišná jména. Staří Inkové ho nazývali Illapa, jiné národy mu zase říkaly Yaro, Catequil, Pariacaca, Chuquilla či Tunupa. Byl uctíván prostřednictvím mnoha impozantních obřadů a rituálů; jestliže však lidé jeho kult zanedbávali a nenabízeli mu dostatečné oběti nebo dokonce na ně někdy zapomněli, rozzlobil se a rozpoutal přírodní katastrofy. Jeho blesky zabíjely, kroupy zničily úrodu na rozsáhlém území a přívalové deště způsobovaly záplavy a odnášely úrodnou půdu. Nejhorší katastrofou, kterou mohl seslat na lidi, bylo velké sucho, jež přinášelo smrt.

Podle pověstí Pachamama zplodila první lidi, kteří vyšli na tento svět z jejích útrob, čili z jeskyní a jezer. Zároveň zajišťovala úrodu na polích a množení domácích zvířat – právě díky oplodnění Illapou. I ona, stejně jako její mužský protějšek, dostala v různých regionech dnešního Peru různá jména: v provincii Huarochirí, nedaleko Limy, jí říkali Chaupiňanca, ve střední části pobřeží Urpihuáchac, v kraji Huamachuco v severním Peru zase Guagalmojon. Záznamy španělských augustiniánských mnichů popisují její sochu jako ženu s odkrytými genitáliemi.

Pachamamu lidé velmi často vyobrazovali na keramice i jiných materiálech, aby si tak zajistili hojnost pro ně důležitých plodin: archeologické nálezy nabízejí příklady bohyně ve formě kukuřičného klasu nebo brambory. Někdy mají tyto plodiny antropomorfní tvar; jindy jsou znázorněny během aktu oplození člověku podobnou nadpřirozenou bytostí.

Země pouště a hor

Na území dnešního Peru byly tyto rituály velmi časté a hrály v životě tehdejších lidí významnou úlohu. V celé zemi je totiž velmi málo půdy vhodné k zemědělství. Po celé délce pobřeží Tichého oceánu, to znamená v pásu dlouhém více než tři tisíce kilometrů, se rozkládá neútěšná vyprahlá poušť. Na severu, v provincii Sechura, dosahuje šířky až sto sedmdesáti kilometrů. U hlavního města Limy, ve středu pacifického pobřeží Peru, nepřesahuje šířku třiceti kilometrů, ale jižněji, u města Ica, se zase rozšiřuje na sedmdesát kilometrů. Blízko města Arequipa, kde svahy And dosahují až k moři, poušť místy mizí, ale pak se zase objevuje u města Moquegua a bez přerušení pokračuje do Chile. Je to jedna z nejsušších pouští na světě, protože na některých místech nespadla ani kapka vody více než sto let.

Poušť je zbrázděna asi padesáti řekami stékajícími po západních svazích And do Tichého oceánu. Většina z nich je ale po většinu roku skoro nebo úplně vyschlá. Voda v nich proudí jen od konce listopadu do března, kdy je v horách období dešťů. Už před téměř pěti tisíci lety začali obyvatelé těchto krajů budovat podél řek celé sítě zavodňovacích kanálů, v jejichž stavbě se stali opravdovými mistry. Těmi přivedli životodárný element na políčka v okolních údolích. V pozdějších dobách propojovaly komplexní systémy kanálů i několik údolí.

Východní strana pouště dosahuje až k západním svahům And. Hory tu sahají až do výšky skoro sedmi tisíc metrů. Je to holá, drsná krajina, svou mohutností a majestátností však budí respekt. V každém údolí teče řeka, kolem je bujná vegetace a obdělávaná pole. Teprve s rostoucí nadmořskou výškou rostlinstvo ubývá, nad třemi tisíci pěti sty metry nad mořem pak úplně mizí.

Nejhustěji osídlená horská oblast, takzvaná quechua, se nachází ve výšce mezi dvěma tisíci pěti sty a třemi tisíci pěti sty metry. Je to polosuchý kraj, kde prší jen několik měsíců v roce, od listopadu do března, mnohdy ani to ne. Horská údolí jsou úzká a protékají jimi řeky a potoky, které mají v suchých měsících jen málo vody. Tato oblast je ale ze zemědělského hlediska v celé zemi nejpříhodnější. Zdejším podmínkám se přizpůsobily jak plodiny z nižších, tak i z vyšších poloh a lidé zde mohou sklízet úrodu v různých měsících roku. Je všeobecně známo, že obyvatelé této ekologické zóny měli vždy tu nejlepší výživu v zemi.

Nejdůležitější plodinou tu vždy byla, a stále zůstává, kukuřice, která se konzumuje jak čerstvá, tak i sušená nebo mletá na mouku. Následují nejrůznější druhy brambor a další původní rostliny jako arracacha (Arracacia Xanthorrhiza), ze které se konzumují nejen hlízy, ale i stonek a listy, kiwicha (Amaranthus caudatus), velmi výživná obilnina, z níž se požívá nejen zrno, ale i listy, různé druhy fazolí, jež se sejí mezi kukuřici, kterou zásobují množstvím dusíku. Sklízí se i všemožné druhy místního ovoce.

Úrodné půdy je zde samozřejmě velice málo. V minulosti se proto využíval každý čtvereční metr. Rolníci obdělávali hlavně dna údolí a jejich svahy. I dnes můžete v Andách vidět políčka rozprostřená jako kapesníky na svazích, kam se nedostane žádné tažné zvíře, dovezené sem Evropany. Proto – stejně jako před několika tisíci lety – je lidé obdělávají jen jakýmsi rýčem, který po staletí prakticky nezměnil podobu. Kromě toho na horských svazích vytvářeli rozlehlé umělé terasy, zvané andenes, kam navezli úrodnou hlínu a pěstovali zde i velmi náročné plodiny, které zavlažovali složitým systémem kanálů, protože deště byly v některých letech hojné, jindy naopak vzácné.

Východní svahy And, které se svažují do amazonské nížiny, jsou úplně jiné. Na této straně hor hodně prší, prakticky celý rok, jen od června do října je srážek méně. Je zde stále teplo, průměrná roční teplota se pohybuje mezi 22 a 25 °C, a tak jsou svahy hor pokryté bujnou vegetací a mnohdy neproniknutelnými pralesy, které na některých místech dosahují až do výšky dvou tisíc osmi set metrů. Je to vysoký prales. Všechno zde bují a roste samo, všude je plno květů, různých plodů a rozličných vůní, daří se zde všem subtropickým plodinám. V této oblasti se neprováděly prakticky skoro žádné archeologické výzkumy, proto o jejím osídlení v minulosti nevíme téměř nic.

Pod vlivem mořských proudů

Proč jsou zde ale takové rozdíly? Podle zeměpisné polohy by tato oblast měla mít tropické klima, stejně jako třeba části Brazílie, ležící ve stejné zeměpisné šířce. Důvodem je studené moře. Podél západního pobřeží Jižní Ameriky teče, jako mohutná řeka, Humboldtův proud, dnes také často zvaný Peruánský proud. Přichází z ledové Antarktidy, a proto je velmi studený. V severním Peru dosahuje až do kraje Piura, kde se stáčí k západu. Pro moderní vědu ho objevil německý vědec Alexander von Humboldt, když u přístavu Callao měřil teplotu vody v oceánu a zjistil, že je o mnoho stupňů nižší, než by v této zeměpisné šířce měla být. Samozřejmě místní tento proud znali již od dávných dob a také ho využívali.

Toto studené moře ovlivňuje teplotu vzduchu; ta je zde mnohem nižší, než je v krajích nacházejících se několik málo stupňů pod rovníkem obvyklé. V Limě a ve všech městech na jižním a středním pobřeží země i v tamějším létě, tedy od půlky prosince do března, přesahuje jen ve výjimečných případech 26 °C. Člověk se ale cítí jako ve skleníku, je tíživé horko, dusno a těžko se dýchá, takže nikdo nemá chuť vyvíjet nějakou aktivitu. V zimě, od června do září, teplota naopak klesá až na 13 °C nebo 14 °C. Není to bůhvíjak nízká teplota, v Evropě je docela příjemná, ale zde, kde vlhkost vzduchu dosahuje během zimních měsíců devadesáti devíti procent, se snáší hůře. Člověk se cítí, jako by byl neustále ponořený do vody. A i když se nám to může zdát nepochopitelné, tak jedenáct zeměpisných stupňů na jih od rovníku se lidé navlékají do svetrů, bund a dlouhých kabátů. Slunce se objeví jen málokdy a jak říkají zdejší lidé, „nebe je šedivé jako břicho osla“. Jen na severu, v okolí měst Piura a Tumbez, kam již vlivy Humboldtova proudu zasahují jen mírně nebo vůbec ne, najdeme subtropické podnebí.

Charakteristický je kontrast mezi vysokou vlhkostí a vyprahlostí půdy. Prší zde velmi málo, nejvyšší hodnoty ročních srážek dosahují 51 mm, ale jenom na některých místech. Jinde, jako například na poloostrově Paracas, nezapršelo již mnoho desítek let. V zimě, kdy se slunce objevuje velmi sporadicky, tato země pije jenom z ranní mlhy, která se v blízkosti hor mění na jemné mrholení – to stačí, aby se od června do října pastviny na jinak holých západních svazích And zazelenaly. Ve výšce tří set metrů nad mořem začíná jakýsi polštář věčné mlhy, která zakrývá třpyt hvězd. V létě tento polštář vystupuje do větších výšek a hnán větrem odplouvá na východ k horám. Samozřejmě si všechnu vodu bere s sebou.

Humboldtův proud však není jediný, který omývá peruánské břehy. Od severu přitéká ještě teplý proud, který peruánští geografové označují jako El Niño. Je to tropický rovníkový proud, tekoucí jako řeka Tichým oceánem od západu k východu a narážející na břehy jižního Ekvádoru a severního Peru. Zde se stočí jižním směrem a na úrovni města Piury, asi devět set kilometrů severně od Limy, se obrací zpět na západ. S teplou vodou se dají do pohybu i masy teplého vzduchu, které se střetávají s vrstvami studeného vzduchu z And a způsobují silné deště. Pasátní větry, vanoucí od východu k západu, jindy sloužící jako brzda, se oslabují a nemohou tak zabránit přílivu teplého vzduchu.

A proč se tento teplý proud jmenuje El Niño, ve španělštině „dítě“? Vysvětlení je jednoduché. Nazvali ho tak rybáři ze měst Tumbesu, Paity a Piury na severu Peru, protože se k západnímu pobřeží Jižní Ameriky dostává právě v období Vánoc. V těchto zemích se Ježíšek označuje jako božské dítě – tak proto El Niño.

El Niño přitéká každoročně, ale některé roky se projevuje s větší silou, a tak jeho vliv trvá asi čtyři měsíce, hlavně na pobřeží Peru a Ekvádoru. Otepluje totiž vodu u pobřeží těchto dvou zemí až o 10 °C. Ohřívá se nejen voda, ale také vzduch, což způsobuje náhlé změny počasí na západní straně And. Má vliv na teplotu, sluneční světlo, atmosférický tlak, vítr, na stupeň vlhkosti, tvorbu mraků a mořské proudy. V těchto letech se proto již nemluví o proudu, nýbrž o fenoménu El Niño.

Ve většině případů jeho přítomnost není ani příliš cítit, jenom léto je teplejší a na severu země trochu více prší. Ale jednou za čas, přibližně za patnáct až osmnáct let, El Niño udeří s ohromnou silou. Teplota vody u středního peruánského pobřeží vzroste až o 7 °C. Tato invaze teplé vody dosahuje až k poloostrovu Paracas, dvě stě šedesát kilometrů jižně od Limy. Zmizí veškerý plankton a s ním i ohromná hejna ryb. Ptáci, lachtani a jiní živočichové, závislí na studeném moři, hynou po tisících pro nedostatek potravy. Místo nich se objevují žraloci. Začne silně pršet a na severním peruánském pobřeží se poušť promění v kvetoucí lesy. Malé říčky se rozvodní tak, že strhávají mosty, odnášejí silnice a zaplavují celá města.

Toto se odehrává v severním a středním Peru. Ale co se děje na jihu? Tam můžete zažít pravý opak. V horách je vždy na začátku roku období dešťů, ale během nadvlády jevu El Niño tam panuje naopak strašlivé sucho. V letech 1982–1983 poklesly dešťové srážky v oblasti kolem jezera Titicaca jen na třetinu hodnoty z jiných let; řeky vyschly, nebyla žádná úroda. Bylo zničeno 93 % úrody brambor a 80 % úrody ječmene a quinoy (Chenopodium quinoa). Neúroda postihla 95 % všeho obyvatelstva kraje. Bída byla taková, že lidé v zoufalství nabízeli na prodej i své děti.

Popsané klimatické podmínky trvají v Peru již několik tisíc let; znamená to, že dávní obyvatelé země museli čelit stejným problémům jako jeho obyvatelé současní – a archeologické nálezy to potvrzují. Historička Rebecca Carrión byla první, kdo razil názor, že jedna z nejznámějších a nejrozvinutějších starých kultur na území dnešního Peru, kultura Chavín, zanikla v důsledku takové zhoubné katastrofy – i když mnohé indicie naznačují, že to byli právě kněží z Chavínu, kteří se o tento jev začali zajímat jako první. Další archeologové prohlašují, že významné přírodní katastrofy způsobené jevem El Niño se objevily i v letech 250–300 a 550–600 našeho letopočtu. První z nich velmi těžce zasáhla lokalitu Sipán v údolí řeky Reque u dnešního města Chiclayo, druhá pak postihla pyramidu Měsíce v údolí řeky Moche do té míry, že toto místo bylo definitivně opuštěno a někteří archeologové prohlašují, že to dokonce znamenalo počátek definitivního kolapsu mochické kultury v údolích kolem dnešního Trujilla.

Podle názoru mnoha vědců pak byl i zánik říše Huari uspíšen těžkým a dlouhým suchem v Ayacuchu a pravděpodobně v celé oblasti jižních peruánských And, které bylo důsledkem silného působení jevu El Niño. Kolem roku 1330 byla rovněž zaplavena lokalita Batán Grande u dnešního Chiclaya. Neznáme přesně rok, kdy k povodni došlo, je to však zřejmě první důsledek jevu El Niño, o němž máme písemný doklad: v roce 1586 ho popsal španělský kronikář Cabello de Balboa.

Rituály plodnosti

V peruánské historii byla a stále je velmi důležitá voda. Na vodě závisí, jaká bude úroda nebo zda budou lidé trpět hladem. Stále se musí obávat, že jí nebude dostatek, protože v horách bude pršet jen velmi málo – nebo naopak bude pršet příliš a veškerá úroda bude zničena. Proto bylo ve všech dobách hlavní starostí obyvatel pobřeží i hor zajištění dostatečného množství vody.

Tyto starosti o vodu vedly ke vzniku složitého magického systému a komplikovaných rituálů. Nadpřirozené síly měly být lidem nakloněny, měly jim pomoci k dobré úrodě a k hojnosti domácích zvířat a zajistit tak dostatečné množství potravy potřebné k přežití člověka. Součástí této magie byly i rituály sexuální povahy. Můžeme tedy prohlásit, že staří Peruánci považovali sexualitu za ekonomický prostředek, který byl aktivován magií.

V praxi to můžeme vidět, když si prohlédneme nástroje a pomůcky užívané během rituálů a obřadů k podnícení plodnosti. Patří mezi ně i slavná mochická keramika, mnohými označovaná jako erotická, která zobrazuje sexuální spojení muže a ženy. Dalším příkladem jsou malé keramické nádoby představující muže s předimenzovaným penisem, kde je k pití určen přímo otvor močové trubice. Výška nádoby (a tedy tohoto muže) však nikdy nepřesahuje dvacet centimetrů. Kdyby hrnčíř vymodeloval penis přiměřený velikosti muže, tak by se magický účel – vzít penis do úst – nemohl naplnit. Jiná zobrazení penisu v keramice otvor na pití nemají, všechny ale dokládají, že součástí rituálů magie plodnosti byl i falický kult.

Veškerá tato vyobrazení částí těla a aktivit, které si dnes spojujeme se sexem, mají tedy náboženský a magický charakter. Předměty nebyly vyrobeny pro erotické nebo obscénní účely, ani proto, aby demonstrovaly zvrácenost nebo neřesti dávných obyvatel Peru. Plození a magie oplodnění v přírodě jsou témata, která člověk vždy spojoval se svou vlastní sexualitou. Považoval je za formu stvoření, jenom odlišnou a na odlišné úrovni. A tak člověk, pod záštitou magie, toužil ovládnout zákony přírody a zasahovat do nich.

Nesmíme si ale myslet, že všechny dávné kultury v Peru zobrazovaly na keramice či jiných materiálech výhradně sexuální tematiku. Je tomu spíše naopak, ve většině případů jsou postavy znázorněny bez pohlavních orgánů, pravděpodobně jako důsledek různých náboženských příkazů a zákazů.

V souvislosti s rituály plodnosti je třeba zmínit i roli, kterou při nich hrály mušle Spondylus sp. a ulita měkkýše zvaného Strombus galeatus. Obě pocházejí z teplých vod Guayaquilského zálivu v dnešním Ekvádoru.

Spondylus sp. je velká ostnatá mušle, krásné růžové až červené barvy, v Peru již po staletí známá pod jménem mullu. Jakmile se v hojném počtu objeví v oceánu na jih od Tumbezu nebo až u Piury, je to signál, že teplota vody se zvýšila a blíží se El Niño, a tím pádem i katastrofa pro zemědělství. Pro obyvatelstvo dnešního Peru byla proto kontrola mullu odpradávna velmi důležitá, protože umožňovala plánování zemědělských prací.

V celých Andách byla tato mušle považována za nepostradatelnou při rituálech, které měly zajistit hojnost deště. Miliony rolníků v celých Andách jich spotřebovaly nesmírné množství; nabízely je bohům, aby zabránili suchu, které stále ohrožuje sklizně. Španělský jezuita Bernabé Cobo v 17. století napsal, že indiáni obětovali tyto mušle pramenům, protože ty jsou dcerami bohyně moře, která je matkou všech vod. Někdy je nabízeli celé, jindy rozemleté na prášek nebo rozdrcené na malé kousky. Tyto oběti se vykonávaly hned po skončení setby, aby plodiny neuschly, aby naopak pršelo a voda zavlažila pole.

Mullu bylo také oblíbenou potravou bohů. Francisco de Ávila, kněz ve vesnici Huarochirí ve středních peruánských Andách, zaznamenal již někdy kolem roku 1598, že Macahuisa, syn boha Pariacacy, odmítl jídlo, jež mu nabízel sám inka, že on takové věci nejí. „Mulluqta apamuy!“ řekl, „Rozkaž, ať mi přinesou mullu!“ A když mu je donesli, pozřel mušle s takovou chutí, že mu skřípaly mezi zuby.

Hliněná soška ženy bez jakýchkoliv náznaků erotismu. Curayacu, asi 1800 př. n. l.

Pozůstatky artefaktů s vyobrazením mušlí i ulit byly nalezeny na různých místech And a pocházejí z rozličných kultur. Největší soubor ulit Strombus byl objeven v Chavínu de Huántar v tzv. „Galerii ulit“ (Galería de las Caracolas). Kromě dvaceti kompletních ulit se našlo ještě mnoho fragmentů, všechny zřejmě sloužily jako tzv. pututus, hudební nástroje, které byly úzce vázány na náboženské rituály v Chavínu.

Díky těmto archeologickým nálezům víme, že Spondylus a Strombus se staly nedílnou součástí náboženství všech kultur v období 1200 až 200 před naším letopočtem. Měly podobu předmětů sloužících jako ozdoby nebo rituální a ceremoniální prvky a staly se i symboly tvořícími součást náboženského chápání světa. V chavínské kultuře se objevují božstva, držící v rukou buď Spondylus, nebo i Strombus. Vymodelované mullu vidíme i v keramice. Existuje rovněž vyobrazení boha-pavouka, kde jsou genitálie představovány ulitou Strombus ve vertikální pozici, ze které vylézá had, znázorňující penis.

Spondylus a Strombus tvořily v tisíciletých andských rituálech symbolický pár; byly považovány za symboly sexuality a plodnosti. Spondylu se přisuzovaly ženské charakteristiky a Strombu mužské; ty pak společně představovaly dvě síly, doplňující vesmír.

Kultura Chavín. Božstvo držící v jedné ruce mušli Spondylus a v druhé ulitu Strombus symbolizuje ženskou a mužskou podstatu.

II. Studium sexuality

Peruánští archeologové a etnologové se tématy spjatými se sexuálními praktikami a pověrami dávných obyvatel své země prakticky nikdy nezabývali. Kulturní tradice se během staletí španělské koloniální vlády a vnuceného katolického náboženství přitom radikálně změnily. Původní obyvatstvo tyto tradice dodnes udržuje – navzdory silnému tlaku západní civilizace – jen v amazonské oblasti. Za základní životodárné tekutiny zde považují mužské semeno, menstruační krev a mateřské mléko. Nejrozšířenější pověrou je, že dítě v matčině těle roste jen díky její krvi a pravidelnému dodávání mužského semene. Tyto informace se staly základem pro současné studium sexuality ve velké části jihoamerického kontinentu.

Vědci ale zatím neobjevili žádné tradice nebo praktiky, které by odpovídaly scénám sexuálního spojení, jak je zobrazovali hrnčíři kultur z jiných oblastí Peru. Určitě však existovaly, protože i na keramice dávných kultur z pobřeží nebo z vysokých hor můžeme vidět nádherná vyobrazení sexuálního spojení pralesních zvířat.

Nežádoucí erotická keramika

Při studiu sexuality zaniklých kultur se vědci opírají především o archeologické prameny. Patří sem všechny objekty a předměty nalezené během archeologických výzkumů. V našem případě se jedná zejména o keramiku zhotovenou speciálně pro potřebu chrámů nebo vládnoucí třídy. Ta se v první polovině minulého století stala známou po celém světě jako „sexuální“ či „erotická“ keramika, protože zobrazuje soulož nebo mužské či ženské pohlavní orgány včetně všech detailů. Byla nalezena v hrobech, kam se ukládala jako součást nebožtíkovy pohřební výbavy. Ve většině případů obsahovala tekutiny odpovídající společenskému postavení zemřelého, u nejvýše postavených osob to byla lidská krev. Na keramice jsou vyobrazené nebo vymodelované aktivity, které my můžeme považovat za erotické, ale tehdejší lidé je pokládali za přirozenou součást života a magických rituálů.

Keramika s erotickými motivy představuje téma, o kterém se toho napsalo již mnoho; bohužel ve všech těchto takzvaných „studiích“ převládal hon za senzacemi, spekulace a snaha vydělat co nejvíce peněz. Opravdové vědecké práce by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Toto téma bylo vždy považováno za ďábelské a zakázané, a proto byla keramika s erotickými náměty bezpečně uložena ve sklepech peruánských muzeí.

I v moderní době, to znamená ve dvacátém století, zůstala keramika se sexuální tematikou ukrytá v depozitářích. Velká většina lidí vůbec nevěděla, že něco takového existuje. Jen ti nejznámější peruánští odborníci získali, po dlouhých průtazích, povolení ke zkoumání těchto nádob. Velmi zřídka bylo toto povolení uděleno význačným osobnostem nebo odborníkům z USA nebo Evropy. Archeologové měli zakázáno se o nich zmiňovat, proto byly známé jako „zakázané nádoby“ – to vše následkem příkazu katolické církve, která prohlašovala, že jediným cílem souložení je zplození potomků a že ženy nemají cítit žádnou sexuální rozkoš.

Ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století se objevily první odborné studie věnované mochické keramice s těmito náměty. Až do šedesátých let byly plné předsudků: autoři se totiž zaměřovali na tento materiál z úhlu pohledu západní civilizace, se západní mentalitou. Všichni považovali dávné obyvatele Peru za sexuálně zvrhlé a nemravné lidi hodné odsouzení. První, kdo označení „erotická keramika“ odmítl, byl ve třicátých letech významný archeolog Jorge C. Muelle, avšak ani on se nezbavil předsudků o zvrhlosti a perverzitě, zobrazované převážně mochickými hrnčíři.

V roce 1954 navštívil Peru známý badatel z Harvardovy univerzity Alfred C. Kinsey se svým asistentem, antropologem Paulem Gebhardem, aby prostudovali stovky keramických nádob se sexuálními scénami, které byly součástí soukromé sbírky Rafaela Larca Herrery. Ta se tehdy nacházela na haciendě Chiclín u dnešního Trujilla, dnes je uložena v Limě v Museo Larco Herrera. Bylo to tajemství, žárlivě ukrývané před zraky všech lidí. Kinsey považoval tuto keramiku za nejotevřenější a nejpodrobnější dokument o sexuálních zvycích, který nám kdy zanechala nějaká stará kultura. Nedošel však v této oblasti k žádným závěrům, protože jeho studium bylo zaměřeno na sexuální život současných Američanů.

Naopak Paul Gebhard se na tuto problematiku soustředil ve své studii Sexual Motifs in Prehistoric Peruvian Ceramics, publikované v roce 1970. Navštívil různá muzea a soukromé sbírky, kde prozkoumal téměř osm set exemplářů s touto tematikou, původem z různých peruánských kultur. Nejvyšší počet – čtyři sta padesát – pochází z kultury Moche, sto jedenáct z Chimú, třicet sedm z Lambayeque, dvacet sedm z Iky, po dvanácti z Vicúsu a Recuaye, zbytek připadl na ostatní kultury, které vzkvétaly během celé peruánské historie. Podle Gebharda je tato keramika velmi důležitá, protože se jedná o fenomén, který se rozvíjel v prostředí, jež nikdy nebylo pod vlivem náboženství, jež by určovalo úlohu sexu, jako tomu bylo v Evropě i v Asii.

Teprve výzkumy Peruánců Rafaela Larca Hoyla, syna Rafaela Larca Herrery, v polovině šedesátých let a později Federika Kauffmanna Doiga nám ukazují kompletní, i když ne zcela objektivní obraz sexuality ve starém Peru a především v kultuře Moche. V tehdejší stále velmi puritánské a nábožensky založené peruánské společnosti byl i Larco donucen přiznat, že zobrazení homosexuality sloužila jako symbolická výstraha proti tomuto druhu sexuálních praktik, ačkoliv k tomu neměl žádné solidní důkazy.

Kauffmann Doig je jediný archeolog, který se tomuto tématu věnuje systematicky. Byl první, kdo vystoupil s teorií – nyní všeobecně uznávanou –, že sexuální spojení zobrazená na keramice mají magický a náboženský charakter a že sexuální orgány, jak mužské, tak i ženské, především však penis, byly předmětem rituálů, jejichž cílem bylo zajistit hojnost potravin. Dobrá úroda a dostatek zemědělských plodin a domácích zvířat byly následkem oplodnění bohyně země bohem deště, ale aby k tomuto spojení došlo, člověk musel božstva uctívat a nabízet jim oběti.

Když navštívíte peruánská muzea, tuto keramiku můžete vidět jen v několika málo případech. I dnes k ní má většina lidí mnoho připomínek a považují ji za velmi necudnou a její vystavování za nedůstojné pro katolicky smýšlejícího člověka. A tak jsou stovky těchto nádob stále uloženy v depozitářích. Je tomu tak i v Museo Nacional de Arqueología, Antropología e Historia del Perú (Národní muzeum archeologie, antropologie a historie Peru) v Limě. Tyto artefakty byly po mnoha desítkách let poprvé vystaveny v roce 2004. Ale po několika měsících, když výstava skončila, se vrátily, bez dalšího vysvětlení, zase zpět do depozitářů za těžkými dveřmi, uzamčenými několika zámky. Dnes je ve stálé expozici možné vidět jen pár kusů. Několik jich je také vystaveno v Museo de la Nación (Muzeum národa) a v Museo del Banco Central de Reserva (Muzeum Ústřední rezervní banky).

Jediné muzeum v Peru, které má stálou expozici této keramiky, je soukromé Museo Larco Herrera v Limě. Jedná se o sto dvacet nádob mochické kultury, které tvořily součást sbírky Rafaela Larca Hoyla. Ve vitrínách můžete vidět všechno: penisy, vagíny, masturbaci, homosexuální styk, soulož, anální i orální sex. Vše, co dávní obyvatelé této země dělali a považovali za důležité.

Etnohistorické prameny

Další zdroje informací, které vědci využívají ke studiu této tematiky, představují etnohistorické prameny. Čerpají především z kronik a dokumentů ze 16. a 17. století. První zmínky o sexualitě ve starém Peru pocházejí právě z nich. Jejich autory byli v mnoha případech katoličtí kněží s mnoha náboženskými a společenskými předsudky, kteří respektovali všemožné zákazy, a proto tyto stránky života indiánů velice tvrdě kritizovali a odsuzovali. V důsledku toho bylo mnoho nádob a předmětů s erotickými scénami a náměty zničeno.

Právě tito kronikáři nám zanechali popisy indiánských rodin, cizoložství a krutých trestů, které čekaly na provinilé, když byli odhaleni. Zmiňují se o incestu panovníka s jeho sestrou, o postavení slunečních panen, prý nejkrásnějších žen v říši, zasvěcených kultu boha Slunce, o chrámové homosexualitě, o kolektivních orgiích, afrodiziakách, magii plodnosti i o různých starých přežívajících zvycích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sexuální život ve starém Peru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.