JOTA / 2015

Copyright © Alice Kopřivová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN EPUB 978-80-7462-744-6

ISBN MOBI 978-80-7462-777-4

I.

Povídání pro kamarádky,

aneb Sedmikrásky

Je září a stále příšerné vedro. Sedím ve stínu stromů na své chaloupce a zvoní mi telefon. Máma mi oznamuje, že umřel bratranec Robert. Začíná mi dovolená. Stále sedím ve stínu stromů a promítám si zážitky z dětství, ty společné s bratrancem. Po dvou dnech mi přichází od mámy smska s datem pohřbu a dotazem, zda přijedu.

„Jasně, že přijedu!“ volám jí. „Zjisti, v kterém krematoriu pohřeb je, vyzvednu tě před domem.“

V den pohřbu je stále příšerné vedro. Řeším to tedy jen pouzdrovou šatovkou. Jako doplňky šál, černé lodičky a velké černé brýle. Vyrážím pro matku. Ta mě šokuje hned po příjezdu, i když vlastně ani moc ne. Pravděpodobně nenašla nic černého, a tak jde v džínách a šedivém triku. Ptám se, proč je takto oblečená. Opět nepřekvapuje.

„Proč?“

Jediné slovo, které vysloví, a já poznávám, že si něco lupla. No, to bude zase mazec! Odjíždíme na pohřeb. Klimatizace jede na plné obrátky, matce se lepí jazyk na patro, teče v džínách vedrem a mně tečou nervy z ní. Navádí mě ke krematoriu. Když vystoupíme z auta, je tu podezřele mrtvé ticho. Tedy u kremace by být mělo, ale nikde žádný člověk. Krematorium je zavřené, na nástěnce sice nějaké pohřby jsou, ale žádný, na který jdeme my. Matka cosi koktá a já bezmocně prosím boha, ať mě už konečně přestane trestat. Přejíždíme autem k jinému krematoriu. V duchu přemýšlím, kolik jich jsme schopny v tom vedru dnes dát.

„No tak jsem si vzala neurol, no!“

Matka se mi klátí v autě, snaží se nandat sluneční brýle a místo toho si vypíchává obě oči. Já jen dodávám:

„A zapila jsi ho rumem…“

Konečně jsme dojely ke správnému krematoriu. Honím matku, ať laskavě přidá do kroku, ale moc to nejde. Slyším ji za sebou funět a mumlat:

„Sem se bála, že bych brečela a nervově to nezvládla, no!“

Možná už i tak, aby to neslyšela, dodávám tiše:

„A teď to zvládneš?“

Nezvládla. Přihnaly jsme se do absolutně tiché společnosti našich příbuzných. Matka se okamžitě pověsila na tetu s neskutečným nářkem, připomínající plačku z  italského, mafiánského filmu. Postupně se věšela na zbytek osazenstva a její pláč se v tichu rozléhal po celé hale. Leze mi tím příšerně na nervy, žádný soucit, jen obavy. Snažím se ji z příbuzných sundat a vysvětlit, že úplně nejlepší bude, když si někam hačne a bude už proboha zticha.

„Á kterápak ty jsi? Jé, ty už jsi ale vyrostla! A to je tvůj hoch? A to je kdo?“ ukazuje prstem a upoutává pozornost všech. Chytám ji pod loktem, násilím usazuji a sedám si vedle ní. Syčím jí do ucha, ať se okamžitě uklidní. S lehkým úsměvem se postupně jen očním kontaktem zdravím s ostatními a stále přidržuji pod loktem matku. Teď si všímám, že i když je neskutečné vedro, všechny dámy jsou decentně oblečeny – mají silonky, černé silonky. Ano, všechny dámy. Já ne!! Dochází mi… Co nějaké základy etikety, které samozřejmě i já striktně dodržuji. Sakra, vůbec mě to ráno nenapadlo. Jediné, co mě snad uklidňuje, je to, že jsem si včera večer stihla oholit nohy. Ještě jednou přejíždím očima nožky všech dam – opravdu všechny mají černé silonky. Moje faux pas dovrší neskutečné zjištění. Moje nožky. Bože! Včera mi při holení praskla planžeta, vím, vím…, ale já mám dnes nohy plné dlouhých krvavých škrábanců. Příšerné, prostě nejen ty silonky, já jsem si ráno v tom fofru nevšimla ani těch zranění. Teď jsem jako po nějaké vesnické bitce. Je mi zle, ne z vedra, ne z mojí matky… stydím se a snažím se své nohy někam narvat, narvat, aby nebyly vidět. Ale kam? Stejně mám pocit, že už všichni přemýšlí, proč si ksakru přijdu k obřadu „naboso“ a takhle zřízená.

„Včera jsem sekala zahradu…“ decentně a s elegancí konverzuji v lodičkách, černých pouzdrovkách s šálem, vše doladěné černými brýlemi. Tím to ale každopádně nezachráním. Shrnu to!! Moje matka – společensky unavená – a já – se zjizvenýma a zkrvavenýma nožkama. Ale on nám to určitě bratránek odpustí a možná se tomu někde nahoře i usmívá.

― ― ―

Začínám opět psát. První povídání, které jsem již vydala, bylo svým způsobem zpovědí. Sice okořeněné peprnými zážitky, ale v jádru hlavně způsob mojí terapie – překonání stavů úzkosti, vypsání se z depresí. Chaotické přeskakování z jednoho příběhu na druhý. Nejen díky své vůli, psychiatrovi, psycholožce, ale i svým blízkým jsem to dala. Psala jsem, běhala, psala a snažila se těšit na cokoliv. Opravdu na cokoliv – banální, že? V tu chvíli ale vůbec ne, naopak, já na tom stavěla. Těšit se třeba na to, že si pustím skvělou písničku. Posunulo mě to! A to především v citlivosti vnímání – sebe samé, okolí, zbytku světa…! Hodně jsem toho přehodnotila, a tím si určila úplně jiné priority. Nelámu si hlavu zbytečnostmi, přibrala jsem deset kilo a dala dohromady knížku. Skvělé, ne?! Po vydání mi od kamarádek chodily srdečné smsky, že přes slzy smíchu a dojetí nevidí na text a ztrácejí se v reálném světě svých domácností. To dojímalo pro změnu mě. Nejsem spisovatelka a nikdy se na ni pasovat ani nechci, ale odlehčení reality, které pomohlo mně a hlavně dokázalo pobavit i ostatní, je prostě super.

Jsem však stále ve střehu. I když mám těch deset kilo navíc, i když do sebe necpu hromady chechtalek, i když už vím, co platí na náhlý nástup stavu úzkosti, i když jen abstinuji…! Fandím si, mise jménem odvykačka se daří. Ty lehčí překážky už s nadhledem dávám. Ty horší stavy se naštěstí objevují už jen zřídka. Umím sama sebe zvládnout a pochválit. Znamená to, že můžu psát, že chci psát.

― ― ―

Chci psát dál, vypsat příběhy jednoho jediného roku, prokládat je pocity, názory a vzpomínkami. Posílat je dál k vám a mít skvělý pocit z toho, že alespoň trošku pomůžu odlehčit náš uspěchaný život. Nebilancovat v pesimistickém duchu svých pětačtyřiceti let. Vychutnávat si právě tento čas, každou chvíli – hlavně podle svých představ a možností. Požitkářsky žít svůj momentální „time“ přesně tak, jak mi to dělá dobře. Být k sobě velkorysá, mít se ráda, a kdybych mohla mít tajné přání, pak by to bylo právě to, abych já a všichni moji blízcí byli šťastní. První kniha splnila účel – mít ji vždy po ruce, když se potřebujete zasmát, zapřemýšlet, proč jste nespokojené, nešťastné, anebo jen prostě potřebujete vypnout. Odměnou pro mě je žádanost, a protože vyšla jen v komorním duchu pro mé nejbližší, už není. Ale dostala se k mé radosti mnohem dál – jedno vydání nestačilo. Každý by si měl uvědomit, že právě on je ten jedinečný unikát a vždy je ta správná chvíle prožívat nejkrásnější čas svého života. Chci, aby to každý cítil každý den.

― ― ―

Po pohřbu se vracím zpět na chalupu, začínám konečně vnímat, že mám dovolenou. Taktně jsem se omluvila z pohřební hostiny a odvezla matku domů. Vím, že bych to s ní prostě nedala. Cestou mi volá kolegyňka z práce, že nám konečně dovezli lososy z Norska. Na chatě nacházím manžela, jak se brouzdá v bazénu. Přesněji, se síťkou, jako na motýly, čistí nafoukané smetí a pouští čističku. Je stále vedro, jdu do bazénu taky. Já tedy s nafukovacím lehátkem. Opaluji se na lehátku a manžel okolo mě stále krouží se svojí síťkou. Je precizní, dává si záležet, abychom v bazénu neměli ani smítko. Občas to ale přehání a někdy si ho dobírá i soused, jestli konečně chytil rybu, nebo aspoň motýla. Jediné, čím mu tedy pomáhám já, je, že k nám nezvu žádné děti. Prožíváme tak poklidné chvíle, kdy jen odolávám řečem, že by se mi taky nic nestalo, kdybych síťku na čištění bazénu vzala do ruky i já. Přemýšlím, že já bych ale raději tu rybu nebo motýlka, než sbírat obyčejné smetí. Nuda. Nechám to tedy na manželovi.

Navečer odjíždíme pro lososa. Manžel se mi snaží vysvětlit, že bychom měli zajet ještě dokoupit porcovací nože.

„Porcovací nože? Proč?“ divím se, mám nožů plné šuple linky a i patřičně ostré. Nevidím důvod, proč kvůli jednomu lososovi kupovat nový. Celou cestu však poslouchám komentáře, že chci šetřit tam, kde nemám, a že velký nůž budu určitě potřebovat.

Nůž samozřejmě nekupuji. Jakmile u kolegyně spatřím lososa, vím, že jsem udělala chybu. V životě jsem neporcovala ani kapra a pak si objednám něco tak obrovského! Polystyrenová krabice a v ní úplně celý, několikakilový losos. Kolegyňka je už připojená na internet a zjišťuje, kde vůbec s porcováním začít. Nevezu si ho domů, kde mám alespoň stejně velkou kuchyňskou linku jako ona, jako je celý losos. A na chatě? Linka na stejné úrovni jako moje nože! Bože! Všichni tři dáváme chlazeného lososa do kufru našeho auta a odjíždíme. Opět slyším výčitky ohledně nožů. Teď už bohužel vím, že oprávněné. Nepřiznávám však svoji chybu a stojím si za tím, že mi moje nože absolutně stačí. Přemýšlím o tom, že mi musí stačit i moje linka. K smíchu mě přivádí představa mých pidiprkének. Před chatou vykládáme polystyrenovou krabici a dostáváme nápad. Manžel vytahuje skoro desetikilového lososa, který se opravdu tváří, jako by byl stále živý, a staví se k našemu bazénu.

„Tak to bude skvělá fotka!“

Běžím pro mobil. V tu chvíli jde okolo náš soused, manžel okamžitě bere do druhé ruky svoji síť na čištění bazénu, na motýly, ryby… a dělá, že souseda nevidí. Zastavuji se u dveří, nefotím, jen se dívám. Můj muž už stojí v bazénu, stále drží lososa a síť. Soused se začíná neskutečně smát. Manželovi ujíždí obě nohy po kluzkém dně…!

Porcuji do noci, porcuji svými mini noži. Ani neceknu, že to je děsná „pakárna“. Mám ale plný mrazák a skvělý tatarák z čerstvého lososa. Je vynikající.

― ― ―

Jana mě nepřestane šokovat, nikdy. Má se dle včerejšího telefonátu zastavit na kávu a opět se někde zdržela. Půlhodinový skluz řeším voláním. Křičí mi do telefonu:

„Nemůžu najít klíče od auta. Řvou mi tu děti, který mám odvézt na bazén. Klíče jsou v tahu. Náhradní samozřejmě nemám.“

Náhradní klíče? U Jany? V žádném případě! To vím. Pokládá telefon s tím, že slibuje, že se mi ještě ozve s aktuální informací. Ano, volá až po hodině. Děti odvezla autem půjčeným od souseda. S obavami, že se nedostane na slíbený bazén, pronesl totiž originální větu malý Jiříček:

„Tetó, prosím, půjč si auto mého táty!“

A tatínek malého Jiříka, tím že to byl nápad přímo jeho syna, auto půjčit musel.

Navádím ji, aby zapůjčeným vozem stihla i kávu se mnou. Kávu tedy dáváme.

„Ali, představ si, co se mi včera stalo!“

Proboha, co víc než ztracené klíče. Čekám na příběh.

„Jak já trpím na ty uši, víš?“ vypráví mi Jana.

A já vím.

„Tak mě včera zase začaly bolet. Mám na ně skvělé antibiotikové kapičky. A tak jsem vlezla do své kosmetické taštičky a vytáhla kapičky. Vykapávám. Masíruji ouško, aby se kapičky pěkně vstřebaly. Divím se, že nemám ruce jemně olejové, jak je zvykem.“

Divím se i já. Kroutím hlavou a čekám.

„Čichám k rukám a cítím silnou vůni vanilky.“

Chvíli ticho.

„No…, a koukám na obal, odpovídá kapičkám do uší. Beru brýle a šok! Je na nich velká lebka s překříženými hnáty.“

„Co jsi do těch uší nakapala?“

Jsem v šoku a divím se, že ještě vůbec slyší. Nebyly to olejové kapičky do uší, ale ve stejném plastovém flakonku vanilková aromatická náplň do elektronické cigarety. Následoval tedy hysterický záchvat. Karolíně vysypala dětský lékařský kufřík v naději, že tam najde velkou imitaci injekční stříkačky, kterou si ucho vypláchne. Řvala už i na Karolínu, protože ji samozřejmě v tom hysterickém záchvatu nemohla najít. Poklidný Tomáš se zvedl od novin, došel do dětského pokoje a dívaje se na Janu, která se stále probírá Karolíninými hračkami a křičí a křičí, s absolutním klidem pronesl:

„Vlez si do vany a pusť si do ucha proud ze sprchy.“

Stejně klidně zase odešel k novinám. Hysterická Jana se uklidnila, pochopila, že je to celkem dobrý nápad.

Karolína stále seděla mezi hračkami a jen valila oči. Jana všeho nechala a šla vyplachovat. Celý zbytek večera čekala, co se bude dít, a byla připravena kdykoliv vyrazit na pohotovost. Druhý den, když jí Tomáš volal kolem poledne do práce, chtěl vědět co ucho. Zázrak, ucho nebolí. Kapky zabraly.

― ― ―

Procházíme s manželem několikaměsíčním očkováním proti všem možným tropickým nemocem. Nic neponecháváme náhodě. Poletíme do střední Afriky. Manžel postupně vykupuje papírnictví a hračkářství, dárky pro místní děti, školy. Obávám se, že to vše bude na úkor mých osobních věcí. Obávám se nadváhy našich zavazadel při odbavení do letadla. Začíná podzim. Jedeme již na poslední očkování a parkujeme přímo před centrem cestovní medicíny. Tropické nemoci, běžné chřipky, žloutenky, TBC – všechna běžná očkovací séra, říkám si v duchu. Celkem asi i zajímavá skladba lidí v čekárně, dodávám si pro sebe a zamykám auto. Ujišťuji se ještě u vrátného, zda tam opravdu mohu svůj vůz nechat. Ano, pamatuje si mě, když jsem tam instalovala platební terminál. Jak je skvělé mít protekci. Usmívám se a vcházíme s manželem do budovy. Po chvíli oba odcházíme do ordinace. V okamžiku, kdy už je manžel naočkovaný a mě sestra právě napíchává, ťuká někdo na dveře a vchází vrátný.

„Nerad ruším, ale tohle leželo u vašeho auta,“ říká a cosi manželovi ukazuje. Cosi je plyšový medvídek. Ten okamžitě dodává, že to určitě není naše a že to ztratilo nejspíš nějaké malé dítě. Nakonec celé osazenstvo ordinace s mým mužem souhlasí a diví se, proč vrátného vůbec napadlo dojít až sem. Duchapřítomně otáčím hlavu, protože mám stále v rameni zabodnutou jehlu.

„To je moje!“ spontánně reaguji na zvednutou ruku vrátného, která drží mého plyšáka z auta.

„Já si to myslel! Leželo to hned vedle dveří.“

Jasně, že je můj, to jen manžel neobratně vylezl ven a vytratil ho. Manžel se ale netváří provinile, naopak, mám pocit, že se za mě stydí. Že se k tomu plyšovému zvěrstvu hlásím. V druhé ruce vrátný drží dalšího plyšáka. Oba jsou moji! Ksakru, jak z toho auta vystupoval, že to tak popadalo ven.

Ve finále tedy odcházíme s manželem z ordinace, oba očkovaní poslední vakcínou a já si nesu své dva plyšové medvídky. No, nevím, jak to vysvětlím dětem v čekárně. Tady prostě dostávají za statečnost plnou náruč plyšáků dospělí, usmívám se.

II.

Zanzibar

Odlétáme do Tanzanie, ostrov Zanzibar. Odlétáme z reality pracovních stresů, pryč od civilizace. Letíme k Masajům odpočívat. Šokující zjištění přišlo ještě, než jsme vůbec doletěli. Při mezipřistání v Keni mě polévá pot, zjišťuji strašnou věc. Bojím se o ni podělit. Na  celou řadu očkování typu žlutá zimnice, žloutenka nebo břišní tyfus jsme obdrželi i speciální očkovací průkazy, abychom se mohli po Africe, respektive mezi jednotlivými státy bezpečně pohybovat. Ty v tuhle chvíli ale asi leží na mikrovlnce – doma. Jediné, čím jsem si naprosto jistá, je repelent s velmi silným účinkem a trefným názvem „terminátor“. Šetrně moje zjištění sděluji manželovi, světlou chvilkou snad bylo jen objevení žlutého průkazu na dně kabely. Nebyl to ale očkovák ani můj, ani manželův. Na letišti v Keni jsem vytahovala z tašky mezinárodní očkovací průkaz našeho psa. Psí oči už jsem ale mohla dělat jen já a bavit naše spolucestující pasem naší čuby, který obsahuje samozřejmě i fotografii, nebylo vůbec těžké. Tiším naši turistickou výpravu, abych se čistě náhodou nemusela tímto dokladem prokazovat při vstupu zpět na palubu letadla. Manžel můj humor nesdílí, protáčí oči, kroutí hlavou.

O další zpestření se nám postaral mladý český pár, respektive mladík, který tak dlouhou cestu letadlem nezvládá. Neustále se posilňuje tvrdým alkoholem a já se obávám, že si lupnul i nějaká sedativa jako prevenci na dlouhý let. Začíná být nepříjemně hlučný, začíná se chovat agresivně ke své přítelkyni a svými pohyby obtěžovat i pasažéry okolo sebe. Začíná si ho všímat zbytek letadla. Dožaduje se, aby mu partnerka slíbila věrnost a ukončila kamarádství s jakýmsi „Lojzou“ tam někde v Čechách. Vyhrožuje jí a vzhledem k tomu, že jsme v několika tisících metrech nad oceánem, není to nepříjemné jen jí. Začínají ho usměrňovat stevardi. Nato on vstává a v opojném stavu míří do uličky. Klátí se mezi sedadly. To už kapitán letadla hlásí, že pokud se nespořádaný pasažér neusadí zpět na své místo, bude nucen nouzově přistát a předat ho místní policii. Děsím se a dívám se z okénka – pod námi stále oceán. Mladíka toto oznámení rozhořčuje a vydává se do pilotní kabiny. Křičí na celé letadlo, že nás postřílí. Mě tedy utěšuje jen ta skutečnost, že zbraň samozřejmě nemá. Ale je opilý a agresivní. Dožaduje se vstupu do kokpitu a osobního jednání s pilotem. Manžel sebou nervózně šije a já na něj syčím: „Seď!“ V žádném případě ho nepustím s mladíkem vyjednávat. Stevardi ho násilím kurtují, on se jim brání a křičí, ať jdou do hajzlu. Na chvíli se zklidní. Po chvíli se opět objevuje v uličce. Zakopává o sedadlo, vylítává mu žabka, kterou měl na noze. Ozývá se neskutečná rána, jak dopadá na zem. Leží, vypadá, že je mrtvý, opět ho sbírají stevardi a opět ho kurtují k sedadlu. Nyní už mladík ztratil veškeré síly, aby nás postřílel.

Několikahodinový let plus dvě mezipřistání – mladík stále spí. Podezírám personál letu, že mu přidali něco do pití. Ale konečně je klid a konečně i dosedáme na malé letiště v Zanzibaru. Vítá nás okouzlující příroda a místní kultura je cítit z každého okamžiku. Letiště připomíná naše již před mnoha lety zrušené autobusové nádraží v Ústí. Procházíme jakýmsi odbavením, klimatizaci tu místní neznají a já se začínám v polovině prosince neskutečně potit.

Pro mladíka k letadlu přijíždí místní černošský personál s nákupním vozíkem, který máme v Čechách v OBI a Baumaxu na převoz stavebnin. Nakládají ho včetně jeho příručních zavazadel. Přítelkyně dělá, že ho vůbec nezná. Celá rudá vystupuje z letadla s naší skupinou. Díváme se, jak mladíka, vláčného a unaveného, stále v nákupním vozíku převážejí k odbavení. Je příšerné vedro. Společně se zavazadly nakládají mladíka do mikrobusu. Jiného než je ten náš. Malý terénní mikrobus má ventilaci v pořádku. Řidič nám pouští místní soulovou muziku a my se vydáváme napříč ostrovem. Dýchá na nás exotika. Prašné cesty nahrazují silnice. Projíždíme vesnicemi a pralesem. Vše je pro nás úžasně nové. Ostrov evidentně netrpí nedostatkem vláhy, tak jako celá severní pouštní Afrika. Rovníková Afrika už je plná vegetace. A mě nutí hltat nepoznané. Mám fotit, natáčet…? Místní se povalují přímo na cestě, řidič neustále troubí, abychom mohli vůbec projet. Uchvacují mě místní tržnice, rádoby restaurace o pár plastových židličkách, školy, které z cesty vypadají jako budovy našeho bývalého JZD pro chov hovězího. Nevěřím, že nás tato cesta dovede k nějakému hotelu.

Připadá mi, že se tu musíme někde v buši, plné palem a různých cizokrajných porostů, ztratit. Domy místních podél cesty jsou uplácané jen z hlíny a palmových listů. Elektřinu, čistou vodu, sociální zařízení, okna tito lidé neznají, nepotřebují, tady se zastavil čas na úrovni našeho středověku. Vidím, jak se děti koupou ve špinavé louži. Něco jim však přece je možné závidět. Neznají stres, nervy z nedostatku času,  pracovní vypětí, závist a mamonářství. Všichni jsou tu neskutečně pokorní. Žijí v klidu.

Horší je to ale se zdravotnictvím. Průměrný věk je tu čtyřicet čtyři let. Hrůza, tady jsem už po smrti. Když jim říkám, že mojí matce je pětašedesát, odpovídají, že tak starého člověka nikdy neviděli. Nevědí, co je to platit daně, složenky. Nevědí, jaký svět je mimo ostrov, znají jen vesnici, oceán a buš. Obávám se, že ani počet obyvatel tu nijak neřeší. Základní školní docházka je sice uzákoněna, ale nevěřím, že má někdo zmapované všechny ty dětičky, pobíhající ve vesnicích. K životu jim stačí, co dá oceán při odlivu, co jim spadne z palmy nebo vyroste ze země. K přepravě většinou postačí místní dobytek. Ten nás o pár dní později překvapil i na hotelové pláži, kam se zatoulalo celé stádo. Nikomu nechybělo, nikdo nepovažoval za problém, že se tam přišlo vyhřívat na horký písek. Úžasné. No stress snad platí po celé Africe.

Při příjezdu k hotelu jsem do poslední chvíle, respektive ještě při výstupu z autobusu nevěřila, že jsem u hotelového komplexu. Recepce otevřená, zasazená přímo v přírodě – obklopená nádhernými baobaby, plná černošských dívek, které měly po vzoru Havaje na krku nebo ve vlasech spletené nádherné kytice ibišků. Vítaly nás zpěvem a nápojem z místních plodů. Po potlesku a převzetí klíčů od pokoje jsem najala místního nosiče. Našla jsem naše kufry a požádala ho, aby je odnesl na náš pokoj. Nacházel se v krásné zahradě hotelového komplexu, kousek od Indického oceánu. Africký styl nás neopustil ani na pokoji – stylový nábytek, postel s moskytiérou posetá ibiškovými květy. Za chvíli nám dorazila i naše zavazadla. Poděkovala jsem. Hotelový areál je poměrně velký a bungalovy rozesety po obrovské zahradě. V příšerném vedru se náš nosič tedy pěkně pronesl. Dostal bakšiš a odešel. Já do sprchy, manžel se kochal na terase. Po pár minutách ale opět někdo ťuká – personál. Slyším lámaný rozhovor, manžel nerozumí, personál odchází. Kufry ještě stále nemáme vybalené a opět ťukání. Nyní už slyším češtinu.

„Prosím, musíte mít naše kufry!“ ozývá se.

Prvním letmým pohledem na zavazadla dávám najevo, že my určitě ne. Po druhém pohledu na manžela, který už tuší, si přestávám být tak jistá. Kruci, jak se mi to mohlo stát? Jsou jiné, úplně jiné. Opravdu, byly to jejich kufry. Opět tedy dorazil hotelový personál, já se několikrát omlouvala, znovu nechápu, jak se mi mohlo stát, že jsem nepoznala svoje zavazadla a nechala si odnést přes celý areál cizí. Poslední ťukání a naše kufry, ty, co zbyly na recepci, a to bylo jediné, podle čeho ti chudáci poznali, kdo jim je sebral. Manžel se diví i nediví, jen dodává:

„Začíná nám dovolená!“

― ― ―

Oceán je krásně teplý, vlhký vzduch a lehký vánek nás příjemně hladí. Odcházíme na snídani. Ta se podává formou bufetu přímo na pláži. Obklopují nás příjemní černí Masajové, usmívají se na nás. Vybíráme si stůl s tím nejlepším výhledem na oceán a já vím, že si tu budu každé ráno vychutnávat snídaně patřičně dlouho. Jsem prostě požitkář. Každé ráno – místní zanzibarská káva.

Nosíme si tedy k našemu stolku postupně jídlo. Spousty ovoce, některé ani neznám, teplé omáčky, omeletky, pečivo. Začíná mi být divné, že po každém návratu něco chybí. Zvláštní, kdo by nám to bral? Podezřívám personál, že je moc aktivní a uklízí, co ještě nemá. Zůstávám tedy sedět a donáškovou službu absolvuje už jen manžel. A jsem v šoku. Už vím, proč Masajové, kteří hotelový komplex hlídají a usmívají se na nás, mají praky. Střílí místní zloděje. Velké černé havrany, kteří drze kradou naše snídaně. Sleduji, jak si na vedlejším stole jeden pochutnává na džusu přímo ze skleničky a zapíjí to kávou. Neuvěřitelné! Šla jsem okamžitě majitele této snídaně upozornit, aby si donesli novou. Všímám si, že mi po příchodu zpět chybí sýr a croissant. Exotika… A tak jsme všichni po první snídani najeli na systém vždy jednoho hlídače alespoň pro tři stoly. Když ani to nestačilo, pak už musel opravdu nastoupit Masaj s prakem.

Další dva dny mě manžel přesvědčuje, že by bylo dobré pronajmout si sejf. Upozorněni jsme na to byli i delegátkou, ale abych pravdu řekla, nevěřila jsem ani bezpečí bungalovu, ani hotelovým sejfům. Co si tedy vybrat?

Druhý den ráno máme odjíždět na celý den pryč, a tak hned po večeři odcházíme s manželem na recepci. Mojí školní angličtinou osmdesátých let domlouváme pronájem. V sejfové místnosti zjišťuji, že stejně budu potřebovat pomoc. Odvahu narvat tam pasy a peníze bez asistence někoho z recepce jsem prostě neměla. Vrátila jsem se pro recepčního. Evidentně se mu nechtělo. Ani můj bezmocný úsměv nezabral. Inu, budu si muset zvyknout na realitu, že naivita už u mě značí spíš senilitu a za tu se neusmívá, ale platí. Po senilitě je ještě další stadium, debilita. Bohužel, ale někdo jít musel, strávili jsme možná i půl hodiny v kobce trezorů – děsný, děsný vedro, opět žádná klimatizace. Moje nedůvěra se potvrdila, protože recepční sám vyzkoušel asi dva, které pak už nešly otevřít. Naštěstí ještě bez našich dokladů a peněz. Manžel psychicky nevydržel a odešel. Já vydržet musela. Tekly ze mě potoky potu, systému jsem již naprosto rozuměla. Jen pro změnu nebyl žádný trezor, který by byl schopný uschovat naše cennosti. Asi po další půl hodině jsme si už plynule povídali anglicky, protože se naše debata zúžila jen na to, zda sejf lze, nebo nelze otevřít. Našel se jeden, který byl po několikátém vyzkoušení stále funkční. Vyzkoušela jsem si ho i já a vůbec nechápu, kdo mi v tu chvíli našeptal, dát tam všechny naše peníze a doklady a pak s důvěrou zavřít. Recepční odešel, manžel byl už dávno pryč a já si jen „cvičně“ chtěla zkusit, zda ho zítra ráno bez problému otevřu – neotevřela! Stála jsem tam sama, vyřízená, zpocená, na pokraji zhroucení, že to není možné. Takže zpět na recepci, personál okamžitě zmizel. Bylo mi jasné proč. Ale já se nedám! Nepříjemným hlasem, příšerným pohledem a ještě příšernější angličtinou jsem se dovolávala pomoci. Bylo mi jasné, že teď asi recepční nepomůže. Jenže v trezoru byly všechny naše doklady a peníze. Pokoušely se o mě mdloby, cítila jsem neskutečnou bezmoc. Recepční, kterého jsem odchytila, se příšerně bránil, nechtěl se mnou trávit další čas v sejfu. Dokonce na mě zvýšil hlas, to je to se mnou tak strašný?!! Nakonec místo něj přišla jiná recepční. Trezor jsme samozřejmě neotevřely. Neotevřeli jsme ho ani ráno, ani druhý den večer. Diskuze na recepci byly nekonečné. Následně jsme od hostů zjistili, že nejlepší trezory, kterým se tady dá důvěřovat, jsou vlastní uzamčené kufry. Další dva dny jsme čekali na italského majitele, teprve ten nám trezor otevřel.

Přemýšlím, zda jsou moje zážitky opravdu už počátkem senility středního věku, blížící se pomalým tempem k padesátce. Ne! Snažím se vám předat depeši, že právě v tom je ta naše genialita. Přitahujeme spoustu krásných zážitků, všichni. Proč to balit, proč se jim neotevřít, vždyť právě v tomto věku začínáme být my ženy neskutečně romantické, roztomilé a hlavně moudré, plné životních zkušeností – ale na menopauzu ještě určitě nepřipravené. Sem patří usmívající se smajlík. Jsme vnímavé, neplýtváme časem jako v mládí, snažíme se vychutnat každou vteřinu svého života, který je, alespoň pro mě v tuto chvíli, nejkrásnější. Pokud si to uvědomíte i vy, máte vyhráno. Hurá do kosmetických salonů, posiloven, kaváren, barů, jazzových klubů, na módní přehlídky a do butiků!

Dnes nás čeká Jozani park. Jediný národní park na ostrově, plný opiček gueréz červených. Nastříkaní repelentem nastupujeme do místního mikrobusu. Vítá nás zanzibarský delegát a řidič. Odjíždíme. Cestou opět sledujeme místní život a mě zaráží jedna věc. Všímám si řidiče, který nijak zvlášť nesleduje cestu. Chvílemi si říkám, že bych asi ani nepředpokládala, že tu někdo z místních má řidičák. Nevidím žádné značky, snad jen v hlavním městě. Všude prašné silnice. Řidič si ale vytahuje noviny, pěkně si je srovná a začíná číst. Hlavu na cestu téměř nezvedá, a  tak šťouchám do manžela:

„Podívej se, jak řídí!“

„Hm!“ zamručí.

Po chvíli do manžela, kterého to evidentně nezajímá a natáčí si na kameru, strkám znovu.

„On si čte, on vůbec nekouká na cestu?!“

To už nevydrží slečna, sedící přede mnou. Otáčí se na mě a s úsměvem komentuje moje obavy.

„Ale řidič sedí vedle, tady!“ a ukazuje na druhou stranu. Ano, po týdnu pendlování po ostrově se dozvídám, že se jezdí vlevo. Manžel přestává točit a nechápavě nade mnou kroutí hlavou. Jedinou omluvou mi je, že se to ale občas nedá poznat. A tak jsme se se slečnou pobavily a já byla v klidu, že noviny si čte delegát a řidič řídí. Po chvíli slyším, jak teď už opravdu řidič telefonuje. Neskutečně do telefonu křičí, řve, že i já z druhé řady sedadel vidím naběhlé tepny na jeho krku. Hovor nekončí, začínám se znovu bát. Řidič se soustředí víc na telefonování než na cestu. Máchá rukama a troubí na lidi kolem cesty. Jde z něj strach, není mu nic rozumět. Jedeme rychle. Delegát si přestává číst a spolu s námi sleduje řidiče. Po příjezdu do národního parku se dozvídáme, že cestou zapomněl zastavit v dalším hotelu, aby nabral turisty, kteří s námi měli taky jet. Park je nádherný, opičky na dosah ruky, prales mangrovníku – úžasný zážitek. Fotíme, natáčíme…

Ostrov Zanzibar je jedna velká exotická pohádka. Miluji tyto africké země. Neskutečné, dobíjí mě svojí panenskou přírodou, klidem, lidmi, kteří nikam nepospíchají. Nespoutanou atmosférou divočiny. Většinou v těchto zemích vypínám mobil a nenosím hodinky.

Další den ráno, než začne být nesnesitelné horko, vyrážíme podél pobřeží za želvami – karetami. Bágly na zádech, pohodlné boty a kšiltovky. Ochranný krém s vysokým faktorem. Procházíme podél několika vesnic, je zrovna velký, asi dvoukilometrový odliv. To pro místní znamená, že ženy a děti se vydávají na pláž a sbírají vše, co moře vyvrhlo. Nosí chobotnice, spousty mušlí a ryb. Děti sbírají řasy. Sedáme si u jedné vesničky a se zájmem sledujeme muže, který staví loď. Neskutečný zážitek, bez jakéhokoliv nářadí a sám. Bez použití hřebíků, šroubů a vůbec čehokoliv, co se běžně při stavbě lodi musí použít.

Přibíhají k nám děti a my vybalujeme část dárků, které jsme do Afriky přivezli. Osm kilo našeho zavazadla byly sešity, pastelky, propisky a další školní pomůcky. Hračky a sladkosti nevyjímaje. Dětí přibývá a já žasnu, kde se jich stále tolik bere. Nedá se to zvládnout. Rvou mi kapsy, otevírají batoh. Vstáváme, s rukama nad hlavou a se zbytkem věcí děti okřikujeme, aby se uklidnily. Ty jsou jako zvěř. Odcházíme do vesnice a předáváme prezenty místnímu, aby je předal do školy, kde je spravedlivě rozdělí. Pár drobností si necháváme a příležitostně ještě cestou za karetami rozdáváme. Úžasný je pohled na chlapce, který se vrací s rybami z pobřeží plného řas. Dostává od nás malé auto. Je zaražený, potichu si něco špitá, prohlíží si dárek a utíká s ním do vesnice. Holčička, která k nám přibíhá, nese opravdu záhadným způsobem na hlavě nádobku na vodu. Nechápu, jak jí tam drží. Společně s ní už u nás stojí další dvě krásně čokoládové holčičky. Obrovské oči a úžasně bílé zoubky v jejich úsměvu. Natahují k nám ruce. Dostávají barevné balonky a frkačky. Ty už ostatně z dálky slyšíme z vesnice, kde místní dárky od nás už pravděpodobně rozdal. Po nás přicházejí dvě Italky, které ve vesnici předávají dva velké pytle dětského oblečení. Já si pro změnu odnáším krásný náhrdelník z pravých zanzibarských zrnek kávy. Karety byly úžasné, tolik jsme jich pohromadě ještě neviděli. Domorodý průvodce od nás dostává sadu propisovaček a pohledů se zimní krajinou. Manžel se mu snaží vysvětlit, že to je sníh. Usmívá se. Ještě druhý den se z lesa ozývají naše české frkačky.

Večer jdu, opět nastříkaná repelentem, na recepci, tedy spíš do areálu recepce, která je rozprostřená mezi stromy baobabů a ibišků. Jedině tam je spojení se světem, jedině tam je signál, internet. Potkávají se tam všichni, co potřebují cokoliv řešit s civilizací. Jsou tu krásné teplé večery, všichni jsme opálení a spokojení, bez stresů a časového vypětí. Někdo komunikuje přes skype i s webkamerou, někdo pouze na chatu. Všichni, a přiznávám se, včetně mě, buď kvalitním mobilem, nebo přímo notebookem, prosvěcujeme úžasnou tmu buše.

Okolo nás potichu procházejí Masajové, ochranka hotelového komplexu, a sledují nás. Oděni do svých stylových a hodně barevných šálů, černí. Ve tmě jsou vidět jen jejich oči a oděv. Po hodině, když se nevracím zpět na pokoj, pro mě přichází manžel. Dává se s nimi do řeči. Na chvíli odchází, a když se opět vrací, přináší jim umělohmotné tyčinky, které po zlomení svítí. Odpoledne jsme je dávali dětem v osadě. Vysvětlovali jsme jim, že večer budou svítit. Teď je dostávají Masajové. Všichni okamžitě tyčinky lámou a smějí se. Líbí se jim fosforeskující světlo, které tyčinky vydávají. Manžel jim dává ještě další s tím, ať si je schovají. Lámou je všechny. Přicházejí ještě další Masajové. Vypínám počítač a odcházíme hotelovým parkem k našemu bungalovu. Úžasné, na cestách jakoby se rozsvítily světlušky. Poletují po cestách a my víme, že to jsou naše tyčinky. Ještě do noci sedíme na terase. Posloucháme úžasné zpěvy z vesnice, občas zvuky zvířat z buše a po cestách parku stále svítí fosforující Masajové – české světlušky.

Poslední den si vychutnávám teplo ostrova a psychicky se připravuji na několikahodinový let zpět do zimní a vánoční Evropy. Balím. Když máme oba kufry pracně zabalené, chci vypnout klimatizaci v pokoji. Nemůžu najít dálkové ovládání. Zatím mě to neznepokojuje. Hledáme ho každý den, každou chvíli a nacházíme všude, kde bychom ani nepředpokládali, že ho jeden z nás může položit. Je mi už docela zima. Hledáme všude, už i v předpokoji a navzájem se obviňujeme, kdo ho tak pečlivě uklidil. Po delším úmorném hledání jsem už zmrzlá. Paradox je, že venku je nějakých čtyřicet ve stínu. Jediné, co mě napadá, že manžel, v zápalu balení, přibalil ovladač do našeho společného, velkého kufru. Nutím ho kufr otevřít. Vyslechnu si neskutečně připomínek. Postupně vyndáváme všechny jeho pečlivě zabalené věci. Ovladač nenacházíme. Ksakru, kde je? Oba se díváme na můj malý kufr, který je na rozdíl od toho velkého již připraven k exportu na letiště a zabalen i do fólie.

„Na to zapomeň! I kdybych ten ovladač měla přivézt do Čech jako suvenýr, ten kufr neotevřu!“

Chvíli se dohadujeme. Manžel se, na rozdíl ode mě, opravdu velmi těžce vyrovnává se skutečností, že povezeme něco, co nám nepatří. Dostáváme se tak vlastně do role zlodějů. Já však stále mrznu. Vycházím na terasu a žádám pokojskou, aby nám v pokoji „pípla“ a tu strašnou klimatizaci vypnula. Konečně mi přestává být zima. Já jsem spokojená. Snažím se vysvětlit manželovi, že si opravdu nemyslím, že bychom měli mít kvůli ztracenému ovladači na recepci problém.

„Nemají na ostrově spočítané děti, natož ovladače!“ snažím se ho uklidnit.

Na recepci, kde se právě zdobí vánoční stromeček, předávám klíče. Nazdobený, umělý smrček vypadá mezi palmami vskutku zajímavě. Na druhý jsem narazila na letišti v Keni. Víc jich naštěstí nebylo. Nikdo se na ovladač neptá a my bavíme historkou s nenalezeným ovladačem ostatní. Respektive manžel všem tvrdí, že je v mém kufru, jiná varianta totiž není. Nebráním se, usmívám se a už jen doufám, že ho doma při vybalování nenajdu. Ostatní si ze mě dělají legraci. Zda projdu odbavováním, jestli nebudu mít problém na letišti… na můj účet padají další a další úsměvné vtípky. Bavíme se všichni. Manžel ne, stále se mu nelíbí, že jsme pravděpodobně něco ukradli.

Těšíme se teď ale na letiště, těšíme se na našeho teroristu. A vida, místo teroristy beránek. Všichni jsme předpokládali, že mu asi jeho přítelkyně dost barvitě vylíčila let sem. Bylo vidět, že se stydí. Nedokáže zvednout hlavu a komukoliv se podívat do očí. Ve free shopu ale kupuje lahev Beefeatera. Děsím se!

Doma. Po vybalení svého kufru ovladač nenalézám. Záhada tedy vyřešena není. Případ je odložen.

III.

Eliška

První kávu v Čechách, ve vánoční atmosféře, dávám v kavárně se svojí kamarádkou. A to hned po příjezdu z tepla. Zanzibar je velký vývozce kávy. Taky tam byla opravdu vynikající – na pláži, v baru, v hotelu, na farmě – jiná země, jiná příprava, jiný obřad. Na to české presíčko s kamarádkou jsem se ale také už moc těšila. Hlavně na pokec. Nezklamala káva ani kamarádka, a to vskutku velmi zajímavým příběhem. Bydlí na statku, a ač má gelové nehty a umělé řasy, péče o domácí havěť a hlavně její rozmnožování ji děsně baví. Psy a kočkami – těmi to začalo, následovaly husy, krůty, slepice, ovce a v plánu jsou i pštrosi. Vůbec nedokážu pochopit, jak se dokázala z panelákové dámy převtělit do vesnické farmářky.

A tak kafíčkujeme, vypráví mi, jak jim do kurníku začala pravidelně docházet kuna. Barvitě mi líčí, jak byli s manželem už na pokraji zhroucení, že se žádná z pastí neosvědčila a ta potvora jim kradla každou noc. Občas byl po ránu do vyvražděného kurníku hrozivý pohled. V hospodě u piva jim někdo poradil, že když si seženou, ehm, lví hovno a dají ho tam na jednu noc, mají už napořád vystaráno. Líčí mi dál, jak se domluvili s ředitelem ústecké Zoo na odběru, ehm, jednoho lvího exkrementu. Doporučil jim přijet buď s přívěsem, nebo na motorce, ale určitě nepoužít k převozu kufr auta, o převozu uvnitř auta už vůbec nepřemýšlet. Nevěřícně na ni zírám.

„To je to tak strašný zápach?“

„Jeli jsme nakonec na čtyřkolce.“

„Převoz se uskutečnil v několika vrstvených igelitech.“

Upíjím dobrou kávu a ptám se: „Tak to asi tedy zabralo, viď?“

Taky upíjí kávu a zapaluje si cigaretu.

„Ano…,“ vzdychne a pokračuje, „naservírovali jsme ho tam s plnou parádou, slepice kvokaly, divně koukaly. Kurník jsme zavřeli a šli domů. Večer jsme měli radost, že je klid, v noci také. Ráno jsme se šli před odchodem do práce podívat, jak jsme nad kunou vyzráli.“

Ticho komentovali slovy, že slepice ještě spí. Kuna tam opravdu přes ten velký zápach nebyla. Otevřeli kurník, zbytek omamného ozonu se vyvalil ven. Zbylé slepice, které kuna nestihla zamordovat, ležely po kurníku pochcípané, tím puchem se přes noc udusily. Jedna poslední, omámená vyšla ven, upadla a chcípla taky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejsem namalovaná!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.