Sylvain Reynard

Princ

Paradiso, Canto IV

Sandro Botticelli

THE PRINCE

Copyright © 2015 by Sylvain Reynard

Translation © Hana Netušilová, 2015

Translation © Kristýna Vítková, 2015

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2015

ISBN 978-80-7505-046-5

Prolog

ČERVEN, 1870

FLORENCIE, ITÁLIE

Ve stínu před princovou vilou shlížející z vrchu na město Florencii se ukrývala osamělá postava. Z oken bylo možné si vychutnat výhled na neuvěřitelná okolní panoramata - dokonce i v noci. Ne že by si je právě teď ona postava dokázala užít.

Princ využíval podivnou magii, aby tohle místo odpuzovalo ostatní jedince jeho druhu, a dotyčná osoba to teď pocítila na vlastní kůži. Půl bloku od vily, která připomínala spíše pevnost, se mu udělalo zle a cítil se neklidný, ve svalech mu cukalo. Nebylo divu, že princ vládl městu tak dlouho. Jeho branami nikdo nebyl schopen ani projít, natož ho fyzicky napadnout. Nicméně dnes v noci princ napaden bude. A některé z nejvzácnějších kousků jeho sbírky mu budou ukradeny.

V dálce zaskřípal klíč v zámku a po chvíli se otevřela těžká železná brána. Postava ve stínu se narovnala a zbystřila smysly.

Směrem k ní vykročil muž ve středních letech a v rukou svíral koženou brašnu.

Postava opustila své útočiště ve stínu a přešla ulici, aby se s ním setkala. Pohybovala se rychle a neslyšně. „Gianni?“ zavolala na muže.

Gianni přidal do kroku.

„Můj pane,“ zamumlal italsky a uctivě se uklonil.

Jeho pán si od něj převzal brašnu a otevřel ji.

Bledýma rukama dychtivě procházel soubor ilustrací nevyčíslitelné hodnoty a sám pro sebe si je přepočítával.

Zvedl hlavu, aby se podíval na Gianniho. „Jsou všechny?“

„Ano, můj pane. Všech sto.“ Gianni měl doširoka otevřené oči a téměř nemrkal, jako kdyby byl v transu.

(Což také byl.)

„Viděl tě někdo?“

„Ne, můj pane. Služebnictvo spí a princ není doma.“

„Výborně,“ popadl Gianniho za rameno a přinutil ho, aby se na něj podíval. „Vrátíš se do vily a půjdeš rovnou do svého pokoje. Za hodinu se probudíš a nebudeš si pamatovat nic, co se mezi námi odehrálo.“

„Ano, můj pane.“

„Běž. A ujisti se, že tě nikdo nespatří.“ S další úklonou se Gianni vrátil do pevnosti. Pán ho pozoroval, jak za sebou zavírá bránu a zamyká ji, než vešel jedněmi z bočních dveří dovnitř té impozantní stavby.

Zamumlal renesanční nadávku a odplivl si. Knížectví florentské mělo být jeho. Roky se držel stranou, pozoroval dění kolem sebe a čekal na den, kdy bude moct převzít vládu nad městem.

Svým městem.

A dnes v noci se zdálo, že byla jeho trpělivost odměněna. Podkopal princovu důvěru v bezpečnost vlastní pevnosti a ukradl mu jeho nejvzácnější majetek. Zcela jistě mohl počkat ještě o něco déle, než odhalí princovo tajemství, aby ho mohl zničit.

Než zavřel brašnu a dal se do běhu, oči mu zaplanuly nad jednou z ilustrací - inkoustovou kresbou Danta a Beatrice.

V jediném okamžiku přeletěl piazalle do ulice pod ním a zmizel ve tmě.

1. kapitola

SRPEN, 2011

FLORENCIE, ITÁLIE

Princ florentský stál v prvním patře galerie Uffizi a zvažoval vraždu. Dav městské smetánky kroužil kolem něj - muži ve smokinzích, ženy v dlouhých večerních róbách -, zatímco arogantní a nesnesitelný profesor Gabriel Emerson zaplňoval renesanční budovu svou nanicovatostí.

Princ už v minulosti zabíjel. Své oběti si pečlivě vybíral a pouze v ojedinělých případech z toho měl potěšení. Tohle bude jeden z nich.

Byl neuvěřitelně rychlý a mimořádně lstivý, jeho nadpřirozená síla se mísila s jeho inteligencí. Nebylo pochyb o tom, že by toho amerického profesora dokázal popadnout a zlomit mu vaz dřív, než by si kdokoliv všiml, že něco není v pořádku. Princ si představoval, jak přebíhá rozlehlý prostor v patře, popravuje profesora a uniká oknem, ještě než by kterýkoliv z hostů jen odtrhl svou sklenku šampaňského od rtů.

Lidské bytosti jsou tak pošetilé. Profesorovu smrt by pravděpodobně svedly na náhlou mozkovou příhodu, aniž by měly vůbec tušení, co se vlastně doopravdy stalo.

Princovo tělo se při té lákavé představě celé napjalo, svaly na předloktí, schované v rukávech jeho drahého černého obleku, se samovolně zaťaly.

Ale rychlá smrt nebyla v souladu se závažností profesorova zločinu, který zahrnoval obrovskou urážku a osobní újmu. Princ byl hrdý na svůj „závazek vůči spravedlnosti“ - jak ho nazýval -, takže možnost rychlé popravy zavrhl.

Profesor musí trpět, což znamená, že jeho krásná žena musí trpět také.

Stála po boku svého manžela, v červených šatech, a ta barva na něj působila jako rudá muleta na býka. Bezpochyby upoutala jeho pozornost.

Upřeně ji pozoroval a všímal si každého detailu její postavy.

Jako by na sobě ucítila jeho oči, pootočila hlavu a střetla se s jeho pohledem. Rychle se odvrátila.

Paní Julianne Emersonová byla mladší než její manžel, drobná a podle princových měřítek příliš hubená. Oči, které byly podle všeobecného mínění krásné, měla velké a tmavé. Při pohledu na její tvář mu na mysli vytanuly renesanční malby - elegantně klenutý krk a lícní kosti.

Princ obdivoval krásu profesorovy ženy, zatímco ten blázen nepřestával pořád dokola italsky omílat, jak ho přesvědčila, aby se o své kopie Botticelliho ilustrací podělil. Jeho ignorantské poznámky pouze rozdmýchaly plameny princova hněvu.

Byly to jeho ilustrace, ne profesorovy, a byly to originály vytvořené samotným Sandro Botticellim.

Bylo zřejmé, že kromě toho, že byl profesor zloděj, byl i kulturní barbar, který nepoznal rozdíl mezi originálem a kopií.

Princ začal vymýšlet nové a důmyslné metody mučení, které znal ze základů dějin umění, a ignoroval profesorův rozvláčný chvalozpěv na filantropickou obětavost své ženy, s jakou se věnovala opuštěným dětem a bezdomovcům. Mnoho lidí doufalo, že svými činy smažou své hříchy, a tak se zachrání.

Princ až příliš dobře znal marnost dobrých skutků.

Emersonovi nelegálně obchodovali s ukradeným majetkem. Získali umělecká díla, která se princ pokoušel dostat zpět do svého vlastnictví po více než století. A ještě měli tu drzost nakráčet do princova města, nabídnout jeho ilustrace galerii Uffizi (zatímco je prohlašovali za kopie) a nechat si upořádat tuhle podívanou. Vypadalo to, jako kdyby se snažili vymyslet ten nejdetailnější a nejpropracovanější způsob, jak podnítit jeho hněv.

Teď propadli životem.

Princ dál upíral pohled směrem k paní Emersonové, v šedých očích nepřítomný výraz.

Pak cosi upoutalo jeho pozornost. Ta mladá žena bez zjevného důvodu zrudla a zadívala se s láskou a touhou na svého manžela.

V tu chvíli připomněla princi někoho jiného - ženu, která se, s roztomilým ruměncem mládí a srdcem naplněným touhou, takto dívala na něj.

Ta stará vzpomínka se v něm zkroutila jako had.

„Moje dnešní výzva k vám zní, abyste si vychutnali krásu ilustrací Dantovy Božské komedie a pak ji našli ve svých srdcích, abyste oslavili krásu, milosrdenství a soucit s městem, které Dante miloval, s Florencií. Děkuji vám.“ Profesor se zlehka uklonil a sesbíral si své poznámky. Pak došel ke své ženě a za hlasitého potlesku ji objal.

Princ se k aplausu nepřipojil. Ve skutečnosti se zamračil a zamumlal nadávku adresovanou Dantovi.

Vypadalo to, že je ve svém opovržení sám, jediný člen davu florentské honorace, který jim nezatleskal. A s jistotou byl v galerii také jediný, kdo měl doopravdy tu čest s Dantem přímo mluvit a informovat básníka o tom, že je osel.

Ta vzpomínka prince nepotěšila. Neměl Danta rád, tehdy ani teď, a nenáviděl slova, která Dante ve svém veledíle zplodil.

(Princ nebral v úvahu rozpor mezi svou láskou k Botticelliho ilustracím a nenávistí k textu, jejž zobrazovaly.)

Narovnal si manžetové knolíčky své černé košile, na kterých byl zobrazen symbol Florencie. Chystal se následovat Emersonovy, a až budou mimo dohled svědků, zaútočit. Jediné, co musel, bylo zůstat trpělivý.

A trpělivost byla ctnost, jíž oplýval dostatečně.

Během doby, kdy se hosté mísili v davu a bylo přineseno občerstvení, princ zůstával v ústraní, vyhýbal se rozhovorům a odmítal jídlo a pití.

Lidé na něj obvykle reagovali jedním ze dvou způsobů. Buď vycítili, že je nebezpečný, a vyhnuli se mu velkým obloukem, nebo na něj zírali a občas se k němu přiblížili ještě dřív, než si vůbec uvědomili, že se pohybují jeho směrem.

Byl krásný. Dalo by se nejspíš říci, že je nádherný, s blonďatými vlasy, šedýma očima a mladistvým vzhledem. Postavu, ačkoliv neměřil víc než sto osmdesát centimetrů, měl pod černým oblekem štíhlou a svalnatou. A vzhledem k moci, kterou vládl, se pohyboval s pevným a rozhodným držením těla.

Byl lovec, ne kořist, a tak se bál jen máločeho. V této místnosti se například neobával ničeho jiného než svého odhalení.

Krátce kývl na pozdrav dottore Vitalimu, řediteli galerie, ale rozhovoru s ním se vyhnul. Ve skutečnosti princův hněv zahrnoval i jeho, protože on se také podílel na tom obchodu s kradenými věcmi.

Princ lorentský by si nedokázal udržet svou vládu nad městem, kdyby činil milosti. V jeho knížectví se vždy spravedlnost vykonávala rychle a zahrnovala všechny provinilce. Do jednoho. Až dojde na dottora Vitaliho, bude také potrestán.

Princ došel ke dveřím do výstavní síně a všiml si, že její zdi byly vymalovány zářivě modrou barvou, která jen podtrhovala vystavené inkoustové ilustrace Dantovy Božské komedie. S úlevou zjistil, že jeho drahocenná díla jsou bezpečně uzavřena ve skleněných vitrínách, které jim poskytují ochranu.

Prohlédl si místnost ode zdi ke zdi a od podlahy ke stropu a všímal si každého prvku bezpečnostního systému. Poprava Emersonových byla pouze jednou částí jeho plánu. Tou další bylo znovuzískání jeho ilustrací.

Sledoval, jak se profesor se svou ženou zastavují před jedním z nejlepších příkladů Botticelliho práce, kresbou Danta a Beatrice v kruhu Merkura. Beatrice byla oblečená do splývavého roucha a ukazovala nahoru, zatímco Dante sledoval její gesto pohledem.

Princ rozhodnými kroky přistoupil k Emersonovým.

Paní Emersonová k němu zalétla pohledem a princ si na moment pohrával s myšlenkou, že ovládne její mysl.

Když už měl skleněnou vitrínu na dosah, pár poodstoupil stranou, aby mu uvolnil cestu.

Profesor si z nevysvětlitelných důvodů přesunul svou ženu za záda a znemožnil tak princi výhled.

Pohledy obou mužů se setkaly.

Princ se musel držet, aby se neusmál. Profesor neměl ani tušení o síle svého protivníka. Nebo o jeho hněvu.

„Dobrý večer,“ oslovil je princ anglicky a formálně sklonil hlavu.

„Dobrý večer,“ odvětil úsečně Gabriel a dlaní sklouzl po zápěstí své ženy, aby ji mohl chytit za ruku.

Princ sledoval cestu Gabrielovy ruky a dovolil si malý úsměv.

„Pozoruhodný večer,“ pronesl a mávl rukou směrem do sálu.

„Celkem ano,“ odpověděl Gabriel a sevřel Julianninu ruku o něco pevněji.

„Je od vás velkorysé podělit se o vaše ilustrace,“ pronesl princ ironicky. „Jaké štěstí pro vás, že jste je získal soukromou cestou, a ne na volném trhu.“

Čekal na profesorovu reakci a skrytě se zhluboka nadechl, aby mohl prozkoumat pachy obou Emersonových.

Ten profesorův nebyl nijak zajímavý. Princ z něj vytušil, že ten muž je zdravý a více než jen trochu arogantní, jeho ctnosti ještě nebyly úplně zformované.

Bylo evidentní, že má ochranitelské sklony. Břitkost jeho krve i fyzického vystupování značila, že kvůli ženě, která stála za ním, by se vzdal i svého života.

Ta samotná myšlenka byla provokativní.

Když prostřednictvím vůně jeho těla a krve prozkoumal profesorův charakter, obrátil princ svou pozornost k laskavé paní Emersonové.

Zpočátku byla cítit jako vzor ctností - soucitu a velkorysosti. Vůni její dobroty shledal princ překvapivou a hlavně příjemnou. Jako kdyby to byl relex, jeho oči zamířily směrem ke kresbě Beatrice, která visela opodál.

„Ano, považuji se za šťastného. Užijte si večer.“ Se strnulým pokývnutím se Gabriel vzdálil a stále svíral ruku své ženy.

Princ zůstal stát tam, kde byl, zavřel oči a znovu se zhluboka nadechl. Jak paní Emersonová odcházela, v nosních dírkách ho zalechtalo cosi nepříjemného a vyloženě neblahého.

Nad tou jiskrou poznání otevřel princ oči. Paní Emersonová byla nemocná.

Její vlídnost a laskavost téměř překryly ten nepříjemný spodní tón jejího pachu, ale byl tam, číhal v pozadí jako had.

Princ a ostatní jeho druhu byli mistry v odhalování rozličných lidských vad a nemocí. Možná to měli vrozené, nebo to bylo výsledkem jejich adaptace na prostředí. Ale ať už byl důvod jakýkoliv, tato schopnost umožňovala jeho druhu volit mezi žádoucími a odpudivými zdroji potravy.

Díky tomu byl schopen zjistit, že v krvi paní Emersonové není dostatek železa. To bylo víc než jisté. Ale kromě toho s ní bylo v nepořádku ještě něco dalšího, něco, co dříve necítil a co ho od ní odpuzovalo.

Nicméně její ctnosti byly skutečné až dost. Byl překvapen, když zjistil, že není jenom rozmazlovaná panička z vyšší třídy, za kterou ji považoval.

Princův pohled vyprovázel Emersonovy na druhou stranu místnosti, kde se tiskli jeden k druhému a něco si horečnatě šeptali.

S posledním rozporuplným pohledem na půvabnou tvář paní Emersonové se princ otočil a odešel.

2. kapitola

Trpělivost byla další z princových zbývajících ctností. Jeho hněv nemohl být uhašen. Vždyť ho také přiživoval po více než sto let. Pokaždé když se pokusil zjistit, kde se nacházejí jeho drahocenné Botticelliho ilustrace, a selhal, hněv rostl, jako když vykrmujete vepře určeného k porážce.

V pravý čas se dočká spravedlnosti, ale ne na veřejném místě. A rozhodně ne uprostřed společenské události, mezi fotografy a novináři.

Ne, až Emersonovi opustí galavečer, bude je sledovat a pak zaútočí. Ale život paní Emersonové ušetří.

Princ si stále ponechával nějaké zbytky morálky. Ne proto, že by věřil, že ho dobré skutky zachrání - věděl, že se to nestane. Dodržoval mravní zásady, protože to dělal už jako člověk, a ani teď je nebyl schopen ignorovat. Přesněji řečeno, nechtěl svět připravit o takové dobro. Přinejmenším ne záměrně. Což znamená, že ctnosti paní Emersonové musely být zachovány.

Kromě toho, stejně byla nemocná. Bylo více než pravděpodobné, že její nemoc, ať už to bylo cokoliv, jí vyměří vlastní trest, a to brzy. Nicméně profesora omilostnit nehodlá.

Dottore Vitali pronesl ten večer řeč, v níž sledoval, kdo všechno ilustrace vlastnil - od profesora až k nejmenované švýcarské rodině. Prince toto odhalení překvapilo.

A překvapilo ho ještě více, když si uvědomil, že jeho ilustrace byly po takovou dobu tak blízko. Roky je marně hledal, a to až do té míry, že vyslal svého zástupce, aby prohledal většinu západní Evropy. Lorenzo se vrátil s prázdnýma rukama a bez jakýchkoliv stop.

Až se vypořádá s Emersonovými, měl princ v úmyslu podrobit Vitaliho výslechu ohledně identity té švýcarské rodiny. Pak do Švýcarska pošle svého vyslance, aby zjistil, jak a od koho jeho majetek získali.

Jednu věc ale věděl jistě, a ta mu byla jen chabou útěchou - ať už mu ilustrace ukradl z domu kdokoliv, nebyl jeho druhu. Což znamenalo, že ten zloděj, ať to byl, kdo chtěl, je dávno po smrti.

Ve dnech po loupeži mučil a usmrtil veškeré svoje služebnictvo. Věděl, že někdo z nich do krádeže musel být zapleten, třebaže nevědomě. Bohužel nikdy nezjistil, kdo to byl a jak se mu to povedlo.

S touto myšlenkou se princ vzdálil z hlavního dění probíhajícího galavečera, jak bývalo jeho zvykem, když se musel setkávat s lidmi. Neměl zájem zapojovat se do malicherných pletich a přihlouplých konverzací. Byl tu pouze za jediným účelem a nechtěl se nechat ničím rozptýlit.

Vyčkával, dokud nespatřil Emersonovy, jak se pokradmu vzdalují od svých hostů k velkému kamennému schodišti vedoucímu do druhého patra. V uctivé vzdálenosti je sledoval. Se strážným, který se za nimi postavil na schody, jakmile tudy prošli, si jednoduše poradil.

Když dorazil do druhého patra, našel tam pouze opuštěnou chodbu.

Po pachových stopách Emersonových došel až do Botticelliho sálu. Nakoukl do dveří a spatřil je uvnitř ve vášnivém objetí.

Měl mizerný výhled, a proto se rozhodl vstoupit do místnosti a chvíli si nepozorovaně prohlížet umělecká díla. Už to bylo dávno, kdy měl naposledy možnost obdivovat v Uffizi zdejší díla osobně. Příliš ho zaměstnávaly státní záležitosti, stejně jako jeho další povinnosti.

Dával si dobrý pozor a neslyšně vylezl po jedné ze stěn až pod strop, kde se usadil. Byl to starý trik, který používali příslušníci jeho druhu, když chtěli nerušeně pozorovat lidské chování. Zdálo se až neuvěřitelné, jak málo se lidé obtěžovali dívat nahoru.

Zatímco se Emersonovi líbali a něco si šeptali, princ si dopřál několik okamžiků, aby mohl ocenit Zrození Venuše a kopii Botticelliho Primavery, u níž se mu v hrudi rozlil pocit uspokojení a nadřazenosti.

Co se týkalo Primavery, věděl, co nikdo jiný na světě. A své tajemství si nechával jen pro sebe jako vzácný šperk.

Jeho samolibé myšlenky narušila paní Emersonová, která z ničeho nic popadla svého muže za ruku a vytáhla ho na chodbu.

Princ už chtěl vyrazit za nimi, když si všiml nového přírůstku v místnosti blízko místa, kde se Emersonovi předtím líbali.

Neslyšně seskočil na zem a kráčel směrem k onomu dílu. Zastavil se jen pár kroků před ním.

Na stěně naproti Zrození Venuše visela velká černobílá fotografie paní Julianne Emersonové. Byla na ní vyobrazena z profilu se zavřenýma očima a úsměvem na rtech. Hnědé vlasy zvedal pár mužských rukou.

Byl to výjimečný snímek, a to i v jeho chladných a cynických očích. S vědomím, že je nemocná, byla totiž její krása až palčivě bolestná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Princ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.