Joseph Sheridan Le Fanu

Věhlasný anglický romanopisec irského původu. Narodil se roku 1814 v Dublinu, kde také vystudoval práva. Zakrátko se ale rozhodl věnovat plně kariéře spisovatele a novináře, přispíval např. do časopisu Dublin University Magazine, který i několik let redigoval. Stal se vydavatelem i novinářem dublinského deníku Evening Mail.

Když mu roku 1858 zemřela manželka, stáhl se na čas do ústraní, vedl život podivínského samotáře a nestýkal se ani s nejbližšími přáteli. Pak se ale mezi roky 1861-1869 stal redaktorem časopisu Dublin University Magazíne, kam již předtím přispíval, a především začal být považován za mistra strašidelného a napínavého vyprávění. Materiál pro svá díla čerpal z vášnivé četby náboženských, mystických a okultních spisů a gotických románů a také ze své znalosti folklóru.

Sheridan Le Fanu zemřel roku 1873 v Dublinu.

Dům u hřbitova

Napínavý, místy až mystický příběh se odehrává v osmnáctém století v malém městečku nedaleko Dublinu. Během vyšetřování vraždy se navrší mnoho matoucích událostí, zatajovaných skutečností, náhod, podivných vztahů i zdánlivě nadpřirozených úkazů. Bude viník přes své dokonalé zametání stop odhalen?

Joseph Sheridan Le Fanu

Dům u hřbitova

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Josef Volák – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-035-2

Obsah

Dům u hřbitova

NAMÍSTO PŘEDMLUVY - CHAPELIZOD PŘED STO LÉTY

I. NOČNÍ CESTA DO KOSTELA

II. PAN MERVYN V KRČMĚ

III. SLAVNOSTNÍ HOSTINA

IV. NĚKOLIK SLOV O STRAŠIDELNÉM DOMĚ

V. VEČEŘE V BELMONTU

VI. PAN DANGERFIELD NAVŠTÍVÍ CHAPELIZODSKÝ KOSTEL

VII. ROZHOVOR V PREJZOVÉM DOMĚ

VIII. VEČEŘE V KRÁLOVSKÉM DOMĚ

IX. DOKTOR STURK NEMŮŽE SPÁT

X. IRONS VZPOMÍNÁ NA HOSTINEC U STRAKATÉHO KONĚ

XI. SOUKROMÉ STRAŠIDLO PANÍ MACNAMAROVÉ

XII. PORUČÍK PUDDOCK A KAPITÁN DEVEREUX VAŘÍ PUNČOVOU BOWLI

XIII. SLEČNA LILIANA DOSTANE NÁVŠTĚVU

XIV. SPORY, SNY, POTÍŽE A TAJEMNÉ VYHLÍDKY

XV. POSEL Z CHAPELIZODSKÉ KRYPTY

XVI. DOKTOR STURK BOJUJE PROTI OSUDU

XVII. PŘICHÁZÍ TRÝZNITELKA PANÍ MACNAMAROVÉ

XVIII. TRAGÉDIE, VRAŽDA NEBO NEŠŤASTNÁ NÁHODA?

XIX. AGÓNIE

XX. ZTRACENÁ OVEČKA

XXI. PLES

XXII. DANGERFIELD U OLTÁŘE

XXIII. DR. WALSINGHAM NAVŠTÍVÍ KAPITÁNA DEVEREUXE

XXIV. NEPOKOJNÝ DUCH

XXV. VEČER V DOMĚ U JILMŮ

XXVI. PŘÍBĚH PANA BEAUCLERCA

XXVII. DVĚ ŽENY CHARLESE NUTTERA

XXVIII. NOVINOVÝ ČLÁNEK

XXIX. OBLÉHÁNÍ HRADU

XXX. TOOLE PŘINÁŠÍ NOVINU

XXXI. PAN DANGERFIELD VYKONÁ NĚKOLIK NÁVŠTĚV

XXXII. CHIRURG DILLON

XXXIII. LILIANA ODCHÁZÍ

XXXIV. NEMILOSRDNÝ SAMARITÁN

XXXV. OPERACE

XXXVI. IRONSOVO ROZHODNUTÍ

XXXVII. KONEC VLKODLAKA

XXXVIII. DOKTOR STURK

XXXIX. NÁVRAT CHARLESE NUTTERA

XL. NEČEKANÉ ŠTĚSTÍ PORUČÍKA PUDDOCKA

XLI. CHARLES ARCHER

XLII. PŘÍBĚH KONČÍ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

NAMÍSTO PŘEDMLUVY

CHAPELIZOD PŘED STO LÉTY

PŘED STO LÉTY býval Chapelizod nejmalebnější a nejveselejší venkovskou obcí v okolí. Ovocné sady a příjemné hájky lemovaly údolí a mírné svažité břehy řeky Liffey. Široká prašná cesta ubíhala mezi domky s červenými prejzy a barevným průčelím nízkých hospodářských stavení a působila veselým a pohostinným dojmem. Hned za mýtem, v záhybu silnice vedoucí přes kamenný most pod mlýnem, stála stará krčma, kde na zápraží vítal usměvavý hostinský pod znakem s vymalovaným ptákem Fénixem cestující z Dublinu. Prostorná jídelna vzadu byla celá vyložená dubovým dřevem a nad římsou krbu visel obraz „dobrého krále Viléma“ v královském šatě a s podvazkovým řádem. Právě v téhle místnosti se pravidelně scházeli členové místních spolků: Starší z jirchářů, Spolek ševců, Spolek krejčíků nebo Svobodní zednáři. Tady povečeřeli a za příjemných letních podvečerů klábosili, rozumovali a zpívali při sklence dobrého vína. Za velkým arkýřovým oknem v protější stěně bylo vidět svěží zeleň lučiny a křoví, modře se leskla hladina řeky a bílé hlavičky narcisů zářily z husté trávy. To vše působilo na cestou znaveného poutníka uklidňujícím dojmem. Krčma je pryč, její hosté jsou na pravdě boží ― zbylo jen pár vzpomínek v mysli těch, kdo hovořili s posledními příslušníky zmizelých generací.

Nedávno byl zbourán i Dům u lososa, nazvaný podle ryby vymalované na vývěsním štítu. Ještě s několika dalšími domy stál na opačné straně města a uhýbal od cesty v pravém úhlu do zahrad, takže před ním vzniklo malé hezké náměstíčko. To už tam také není. Dům už hezkých pár let chátral, a tak byl zbourán dřív, než by se sám sesul.

Rád vzpomínám i na venkovský kostelík s tmavou věží, obrostlou od základů až ke stříšce hustým, stále šumícím břečťanem. Nad vchodem byl do kamene vytesán královský erb. Ve vyvýšené kostelní lavici sedával ve zlaceném šatu a s parukou nad bledým obličejem královský místodržící, naslouchal tradičním bohoslužbám a šňupal francouzský tabák. Po obřadu důstojně vycházel z kostela mezi špalíry čestné stráže Královského irského dělostřelectva v parádních uniformách barvy bílé, rudé a modré. Vojáci, v parukách a s vysokými tvrdými klobouky na hlavách, tasili zbraně, místodržící nasedl do kočáru s erby, lokajové v honosných livrejích naskočili na kozlík a celý průvod zmizel v záři slunce a oblacích prachu.

Právě v tomhle kostelíku vykonával sbor duchovních anglikánské církve správu nad svým majetkem. Věž s prořídlým břečťanem stojí doposud, ale kostel je celý nový.

Zmizely vyřezávané kostelní lavice, rozdělené podle vážnosti mezi jednotlivé rodiny a hodnostáře, stará ošoupaná kazatelna se poděla bůhvíkam, zrovna jako masívní desky s Desaterem pod stropem, původní oltář i zábradlíčko kolem stupínku před stolem Páně.

Kasárna Královského irského dělostřelectva, kam se vcházelo vstupní branou od řeky, přehlídkovou plochu, cvičnou střelnici ― to všechno pohltila šedivá továrna, zalykající se párou, odkud je slyšet svištící soukolí a nad kterou se stále z komínů zvedá oblak černého dýmu. Bohužel, to je dnes centrum Chapelizodu. Ale znalec historie přece jen tu nalezne několik známých tváří: řadu starých domů, jejichž okna se nechápavě dívají na tu změnu. Před sto lety měly úplně jinou společnost!

A mlýn u mostu, který jsem jako chlapec tolik miloval, jeho zšeřelé prostory, pravidelný klapot a hukot vodního náhonu ― už také zmizel. Zbyla po něm jen hromada trosek, zvolna zarůstající trávou. Minulost byla zcela bez soucitu pohlcena přítomností. Sto let uplynulo od doby, kdy Chapelizod vzkvétal.

I já ― autor tohoto vyprávění ― mám už bílé vlasy, ale rád sedávám po večerech u krbu a vzpomínán na staré příhody a na to, co znám z vyprávění.

Když mi bylo čtrnáct let, trávil jsem příjemný týden u svého strýce a kmotra, faráře v Chapelizodu. Hned druhý den po mém příjezdu se konal pohřeb jedné důstojné staré dámy. Jmenovala se Darbyová a její pozůstatky putovaly na zdejší hřbitov až z rodného domu v Lisnabane v hrabství Sligo. Rod té dámy vlastnil odnepaměti místo na zdejším hřbitově, byl to pruh země, přikryté plochým jednoduchým kamenem. Můj strýc znal přesně všechny hroby, a tak zcela najisto odvedl dělníky k místu, které shodně s ním označil hrobník Lemuel Mattocks, a ukázal jim, kde mají kopat.

Když už byl hrob téměř vykopán, sesula se část severní stěny, kde spočívala sousední stará rakev. Prohnilé dřevo povolilo a k hrobníkovým nohám se nahrnul hnědý prach, v němž svítily kosti a žlutá lebka. Hrobník nabral kosti ohleduplně na lopatu a vysypal je vedle vykopané hlíny.

Mladý Tim Moran, jeden z dělníků, zvedl lebku a se zájmem si ji prohlížel. „Podívejte se!“ řekl vzrušeně, „ta lebka je ale pěkně zřízená.“

Jeho pomocníci se k němu zvědavě nahrnuli. „Ukaž, Time. To je hrůza! Ta lebka je úplně rozbitá.“

„Bůh mě ochraňuj,“ pokřižoval se druhý pomocník. „Ten muž musel být zavražděn.“

Tim si pozorně prohlédl roztříštěnou lebku a řekl: „To je určitě od rány z pistole,“ a vložil prst do otvoru velikého jako půlkoruna.

„Podívejte se na ty praskliny,“ řekl Tim Moran. „Dvakrát proražená lebka, a ještě k tomu rána z pistole. Ten, komu na smrti toho nebožáka záleželo, odvedl svou práci opravdu dokonale.“

„Ty praskliny vypadají jako rány po pohrabáči,“ řekl dělník. „Šířka by odpovídala ―“

Hrobník se vyškrábal z hrobu, položil si lebku na dlaň a pozorně ji prohlížel ze všech stran.

„Nemohl by to být Mattross? Byl přece zastřelen v devadesátém roce za to napadení kapitána. Slyšel jsem o tom,“ řekl dělník.

„Ten byl pochován u kostela, na severní straně,“ řekl hrobník. Kroutil hlavou, vraštil čelo, bylo vidět, že usilovně přemýšlí.

„Pokud se pamatuju, do hlavy byl střelen Callagher, v souboji ho zastřelil plukovník Ruck ― ale ten to být nemůže ― kdepak. Rozhodně je to někdo jiný.“

„Proč by to nemohl být Callagher?“

„Ani Callagher, ani Mattross. Jen se podívejte. My jsme teď tři stopy hluboko, tady dole je rakev starého Darbyho, je úplně zdravá, můžeme na ní stát. A Darby byl pohřben v roce třiadevadesát. A rakev, z které vypadla lebka, je už úplně zetlelá.“

„To je pravda, Mattocksi,“ řekl Tim.

„Musí ležet v zemi nejméně třicet let. Možná i déle.“

V té chvíli k nám přicházel strýc. Mužové smekli klobouky. Mattocks sestoupil do hrobu. Můj strýc odpověděl na pozdrav vážným kývnutím hlavou, jak se na ta místa slušelo.

Strýc pečoval s velkou vážností o tělesné ostatky, které bývaly při hloubení hrobu odkryty. Dbal vždy na to, aby byly opět po skončení pohřbu uloženy šetrně na své místo. Proto se lebka hezky čile ocitla na zemi a hrobník pokračoval ve své práci.

„Strýčku Charlesi,“ zavolal jsem na něho, vzal ho za ruku a vedl ke hrobu. „Podívejte se, jakou vykopali podivnou lebku. Je prostřelená pistolí a ještě proražena pohrabáčem.“

„Mluví pravdu, důstojnosti,“ řekl hrobník. „Ten muž musel být zavražděn.“ A pokřižoval se. „Pokoj jeho duši!“ Sebral opatrně lebku, vylezl z hrobu a ukazoval ji strýci. Viděl jsem, že si strýc tu divnou věc prohlíží s velkým zájmem.

„Máš pravdu, Lemueli,“ řekl konečně a nepouštěl mou ruku. „Opravdu to byla vražda. Zcela nepochybně. Kromě té střely utržil ještě dvě rány.“

„To nebyla střela z pušky ani z pistole, pane. Do té díry by se klidně vešla střela z kartáče,“ ozval se za námi drsný hlas. Všichni jsme se otočili a hleděli na starce ve staromódním červeném plášti, s vysokým vojenským kloboukem na hlavě. Přes rty mu přelétl krutý zdrženlivý úsměv. Držel jsem se strýce a čekal, že snad právě tento muž objasní záhadu, nad kterou jsme si všichni marně lámali hlavu.

Muž měl jedno oko ― druhé zakrývala černá klapka ― a přes čelo a nafialovělý obličej až ke špičce nosu s bradavicí se táhla hluboká rudá jizva.

„Domníváte se, pane, že ta díra není od kule z pušky?“ zeptal se strýc vlídně a rukou se na pozdrav lehce dotkl klobouku. V žilách mu kolovala vojenská krev, a proto jednal s každým vysloužilým vojákem s neobyčejným respektem.

„Jsem o tom přesvědčen, důstojnosti,“ řekl muž a uklonil se. „Vím to.“

„A od čeho tedy je?“ zeptal se nedočkavě hrobník.

„Od trepanu,“ řekl voják, jako kdyby velel pozor. Na hrobníka se ani nepodíval. Otočil se ke strýci.

„Víte, komu ta lebka patřila?“ zeptal se strýc.

„To vím docela jistě.“ Pak řekl směrem k hrobníkovi: „Jak dlouho je asi pod zemí, co myslíte, příteli?“

„Jistě dost dlouho, ale ne zas tak dlouho, jako ta vaše nad zemí,“ řekl hrobník.

„To je pravda. Byl jsem na jeho pohřbu.“ Vzal od hrobníka lebku a dlouze se na ni zahleděl. „Na ten pohřeb se dívaly jedny oči, které neuronily ani slzu,“ zasmál se.

„Vy jste v tu dobu bydlel v Chapelizodu?“ zeptal se rychle strýc, aby změnil směr a tón rozhovoru.

„To tedy bydlel,“ řekl voják. Ukázal na lebku. „Vidíte tady ten ulomený zub? Skoro jsem na něj zapomněl, ale teď, když jsem ho spatřil ― vidím to jako dnes ― když se usmál ― je ostrý jako hřebík,“ zasmál se, vykroutil zub z čelisti a odhodil ho do hrobu.

„Sloužil jste u vojska?“ zeptal se farář, kterému se nelíbil vojákův výsměšný tón.

„Sloužil jsem u Královského irského dělostřelectva,“ řekl voják.

„V jaké službě?“ zeptal se strýc.

„Jako bubeník.“

„Bubeník? To už musí být hezkou řádku let,“ řekl strýc a pohlédl zamyšleně na vojáka.

„Bude to už skoro padesát let. Byla to tvrdá palice,“ zasmál se veterán. „Ale vrahova hůl byla přeci jen tvrdší,“ zachechtal se a udeřil holí do lebky.

„Jen klid, pane,“ řekl strýc, kterému se zdálo, že rána byla přece jen silnější, než je třeba na důkaz tvrzení. „Promiňte, pane,“ řekl strýc, „ale musíme se prozatím rozloučit. Pohřební průvod už dorazil. Na shledanou.“ Odešel do kostela, oblékl se do smutečního ornátu a dokončil pohřební obřad.

Po pohřbu osobně dohlédl, aby vykopané kosti i s lebkou byly důstojně uloženy na své místo. Když se převlékl do všedního šatu, viděl jsem, že se rozhlíží mezi náhrobky a hledá starého vojáka.

„Viděl jsem, že během pohřbu odešel,“ řekl jsem strýci. Prošli jsme pak městečkem a zašli až za most, ale nikde jsme červený plášť a vysoký klobouk nespatřili. Se zklamáním, které ani strýc nedovedl utajit, jsme se vrátili domů.

Šel jsem do zadní místnosti, odkud bylo oknem vidět na hřbitov. Tajně jsem doufal, že mezi hroby spatřím starého vojáka, ale hřbitov byl prázdný. Vrátil jsem se do strýcovy pracovny právě ve chvíli, kdy vsypal čaj do stříbrné konvice. Pohlédl na mne vlídně, vzal si svou knihu a spokojeně vyčkával, až bude čaj hotov. Všiml jsem si ale, že volnou rukou nervózně poklepával na desku stolu.

A já jsem, celý dychtivý dozvědět se něco víc o té dozajista hrozné události, vzpomínal na starého vojáka a díval se zklamaně z okna. Pak jsem ho uviděl, jak zvolna kráčí ulicí směrem k Domu u lososa. Viděl jsem ho pod platanem, jak se drží ve stínu, a rázně bodá svou holí do prachu cesty.

„Tamhle jde!“ vyskočil jsem od okna. „Strýčku Charlesi, tamhle zrovna jde!“

„Ten voják?“ zeptal se strýc okamžitě a vstal rychle od stolu. „Utíkej, chlapče, a požádej ho, aby nás navštívil.“

Vyběhl jsem na ulici, ale strýc mezitím otevřel okno a rozmlouval se starcem, který ho pěkně po vojensku zdravil s dlaní u klobouku. Později jsem vypozoroval, že tihle protřelí vojenští vysloužilci, kteří se trmáceli světem pro obživu i potěšení, byli té zásady, že se žádné pohostinství nemá nikdy předem odmítat. Bude-li špatné, nic neztratí, bude-li dobré, tím lépe.

Voják vstoupil rázně do světnice, a když mu strýc nabídl čaj nebo punč, okamžitě dal přednost druhému. Pohodlně se usadil u krbu, popíjel pomalu svůj nápoj a pak začal zvolna vyprávět. Poslouchal jsem s napětím a vytrvalostí, která nikdy nepolevila.

Po mnoha letech se mi dostal do rukou podrobný deník a korespondence Rebeccy, sestry generála Chatteswortha, s jehož rodinou jsem spřízněn. Jestliže se některé detaily událostí z vojákovy paměti vytratily, tady jsem je doplnil. Deník i nekonečné stohy dopisů, pečlivě roztříděné a uspořádané, opatřené poznámkami o obsahu ― to byla má četba po mnoho zimních večerů.

Přál bych si, abych dovedl do svého vyprávění vdechnout atmosféru toho starého Chapelizodu, i starého domu, jehož se vyprávění přímo týká a kde jsme za tichého ševelení smutečních cypřišů ― já a můj strýc ― poprvé slyšeli od starého vojáka ony podivné příhody, které se udály před sto léty.

I. NOČNÍ CESTA DO KOSTELA

V ROCE 1767 ― bylo to počátkem května ― se snesla na Chapelizod a celé okolí neobyčejně tmavá noc. Měsíc nesvítil a hvězdy zastřela dešťová clona, která jako temný baldachýn zakryla kraj od obzoru k obzoru. Bylo dusné počasí a k večeru se blýskalo na časy. Přes dublinské kopce se valila černá mračna, v ovzduší bylo cosi tíživého, jako by nějaká neurčitá hrozba visela nad celým městečkem, jako by kraj ohrožoval dosud nespáchaný zločin, neznámé nebezpečí.

Už od rána toho dne byla Sally, farářova hospodyně, celá nesvá. V noci měla podivný sen: zdálo se jí, že stele obrovskou postel s těžkými dřevěnými nebesy, z kterých jako cáry pavučin splývaly temně zelené damaškové záclony. Takové sny přinášejí neštěstí nebo alespoň nepříjemné soužení ― jako onehdy, když doktor Walsingham upustil do vody z prámu peněženku.

Ráno přinesl posel důstojnému panu Hughu Walsinghamovi do jeho domu u mostu podivný list. Dopis byl opatřen pečetí velikou jako pětišilink. Dopis mu zřejmě působil starosti, protože posel čekal na odpověď celou hodinu. Přesně ve dvě hodiny odpoledne byl posel zpět a doručil Walsinghamovi další list. Tentokrát stačilo k odpovědi několik slov. Doktor přecházel se svraštělým čelem po pracovně, v ruce držel rozpečetěný dopis. „Je to nevděčnost,“ mumlal si, „jak mohu chovat naději ve své mysli, když to jediné, co cítím, je hrozný strach ― ať to vykoná někdo jiný ― dost na tom, že se musím zúčastnit z titulu svého úřadu ―“

Noc byla opravdu velmi temná. Z nebe se lily proudy vody. Doktor stál v závětří pod stříškou cihlového domu, který vždy obýval chapelizodský farář. Zimomřivě se halil do pláště s velkou kapucí, klobouk se širokou krempou měl na hlavě uvázaný šátkem, který mu zakrýval i uši. Takhle ho vymódily ženské, ty se mu staraly o jeho oblečení. Stará dobrá Sally, vždy vlídně se usmívající, s laskavým obličejem orámovaným šedivými vlasy, postávala skromně v hale, a půvabná Liliana, jeho jediné dítě, ho políbila na rozloučenou a spěšně mu poopravila klobouk na hlavě a pozapínala plášť. Farář ji pohladil po tváři, usmál se na ni zamilovaně, opřel se o rameno svého starého komorníka Johna Tracyho a vydali se na cestu. Svit lucerny ozařoval keře podél cesty, oblouk mostu a nároží domů. Odhodlaně vyšli mezi louže vody. Sally a Liliana stály ještě dobrých pět minut se svícny v rukou u vchodu a dívaly se, jak doktor a „bludička“ ― jak nazýval svého věrného Johna ― mizí ve vlhké tmě.

Arkýřovým oknem krčmy U Fénixe se linula vážná melodie, vyluzovaná z píšťal Staršími z jirchářů, kteří byli známi svým smyslem pro harmonii. Ta teskná melodie vskutku dobře ladila s okolní temnotou a chmurným cílem doktorovy cesty. Její nápěv v sobě nesl zároveň cosi klášterního, i ozvuky divokého a zoufalého žalozpěvu. Bylo čtvrt na jedenáct, ale na ulicích nebyl vůbec nikdo. Jestliže mělo být to, co se chystalo, tajemstvím, pak si nikdo nemohl vybrat příhodnější čas.

Když procházeli kolem Fénixů, z jehož vývěsního štítu crčel proud vody, drželi se ve stínu. Dnes tu nepostával žádný z místních důstojníků, ani číšník ― vojáci i civilisté, všichni seděli doma u svých krbů. V krčmě kromě „Starších“ nebyl nikdo, pootevřenými dveřmi prosvítal do tmy úzký proužek světla a odrážel se v kaluži rozčeřené kapkami deště.

Světlo farářovy lucerny šátralo dále přes ulici podél temných zdí směrem k Domu u lososa. Za rohem se již temně rýsovala hřbitovní brána, která byla stejně jako dveře do kostela otevřená. Z chrámových dveří vycházelo slabé světlo.

Hrobník Bob Martin a kostelník Irons si oddychli, když zaslechli doktorův příjemný hlas, který je volal. V kostele hořely tři svíce, ale nestačily rozptýlit nepříjemné šero, v odlehlejších koutech chrámové lodi byla neproniknutelná tma. Zekiel Irons byl vyhublý mlčenlivý chlapík s promodralou bradou a plachým pohledem malých přivřených očí. Na hlavě měl paruku, černou jako havraní křídlo. Dokud tu byl s Bobem sám, uprostřed té chladné tmy a pod temným stropem, nepromluvil ani slovo. Do smíchu jim určitě nebylo.

Farář pohlédl na ciferník svých hodinek. Bylo skoro jedenáct. Ponořil se do neradostného snění a zvolna přecházel po kostele. V rukou složených za zády žmoulal netrpělivě klobouk. Nořil se do tmy a zase vyplul do řídkého světla jako mlhavá silueta v čadivém světle svíček. Přes zachmuřené obočí hleděl zamyšleně na podlahové dlaždice a bezezvučně pohyboval rty, jako by je počítal. Po celou tu dobu, co se procházel kostelem, myslel na jediné: Proč musí být tím náhrobkem dvou velkých zločinců hýbáno? Proč zrovna teď, po celých jedenadvaceti letech?

Pokud jde o ten starý dům v Ballyfermontu, tak jako on by se o něj mohl zajímat kdekdo. Musí přece někde bydlet, a tohle městečko je klidnější a příjemnější než velké město a lidé jsou tu vlídní a do cizích záležitostí nestrkají zbytečně nos. Ale v tomto úsudku se doktor mýlil, rád soudil své bližní podle sebe. Mumlal si dál pro sebe. „Jeho zdejší pobyt je prý jen záležitostí několika týdnů“. A jeho rozptýlené myšlenky se vracely zpět k mrtvé a k možným následkům jeho činu. Vydechl zhluboka a zvedl hlavu, aby se krátce pomodlil, ale právě v té chvíli se ozval z venku rachot kol, která se blížila ke dveřím kostela.

Ke vstupnímu schodišti se s klapotem a frkáním koní přiblížily tři kočáry s pochodněmi, a dřív než mohl farář dojít ke vchodu, objevil se mezi dveřmi ve svitu lucerny vysoký a velmi bledý, podivně vyhlížející mladý muž, v jehož hezkém obličeji s velkýma smutnýma očima spatřil farář výraz nepřístupné pýchy.

John Tracy přispěchal se svícemi, které zasunul do držáků vedle kostelní lavice, na jejíž desce ležela modlitební kniha, rozevřená na stránce „pohřbívání zesnulých“. U dveří se shromáždila celá společnost a doktor si obřadně potřásl rukou s tím vysokým bledým mužem, který se teď ocitl ve světle. Muž měl na sobě krátký černý plášť, měl tmavé kudrnaté vlasy a jeho způsob mluvy i pohyby paží naznačovaly urozený původ. „Připomíná mi někoho, kdo již dávno zemřel,“ řekl doktor Lilianě, když se vrátil domů. „Má jeho bledé jemné rysy i ten nádech krutosti a vášně ve smutných očích. Takové měla jeho matka.“

Do chrámu vstoupil postarší kněz v komži a v bílé paruce nad žlutým vrásčitým obličejem. Byl představen doktoru Walsinghamovi. Kněz pak pošeptal krátce cosi Ironsovi a pak i Bobu Martinovi, a ten, zřejmě na jeho požádání, odsunul dvě lavice napříč chodbičkou a připravil lopatu plnou hlíny. Kněz se odebral k lavicím a malý obtloustlý pohřební podnikatel, který ho doprovázel a z jehož promočeného šatu stoupala pára, když procházel kolem svíček, zašel za bledým mladým mužem, kterého oslovoval pane Mervyne, cosi mu pošeptal a pan Mervyn odešel z kostela. Walsingham a John Tracy se posadili do lavic. Bob Martin vyšel před chrám, aby pomohl u kočárů.

Ozvalo se šoupání nohou, hlasité oddychování a povely funebráků, kteří ze všech sil podpírali těžkou rakev. Musela být o mnoho těžší, než obvykle taková rakev bývá. Objevila se velká dubová rakev bez víka, kterou funebráci položili na připravené lavice. Uvnitř truhly ležela olověná rakev, pokrytá černým sametem. Rakev byla zřejmě mnohem starší než truhla. Na tabulce bylo velkými písmeny napsáno:

R. D.

obiit 11. Maiae

A. D. 1746.

aetat 38.

Nad tabulkou byl připevněn malý ornament, ne větší než šestipencová mince. John Tracy tvrdil, že je to hvězda, Bob Martin se domníval, že je to odznak svobodného zednáře, a pan Tressels, který ho téměř přehlédl, řekl, že to bude asi čtyřpencový andílek. Jen kostelník Irons věděl, že je to šlechtická korunka, ale když slyšel dohady kolegů, klidně je při tom nechal.

Prach jsi a v prach se obrátíš.

Rakev museli z truhly vyjmout, protože schodiště do hrobky bylo strmé a úzké. Když odsunuli velký dlažební kámen, který zakrýval vchod do krypty, pan Mervyn sestoupil dolů, aby prozkoumal prostor a dohlédl osobně na řádné uložení rakve. Strop byl nízký, stěny zvětralé a mihotavé světlo, které ozařovalo sestupující postavy, vycházelo z podlahy kostela jako tajemná záře.

Doktor Walsingham nabídl kolegovi knězi své pohostinství, ale kněz odmítl, že se raději vrátí hned do města. Také pan Mervyn se zdvořile omluvil. Rozhodl se zůstat přes noc U Fénixe a slíbil, že ráno Walsinghama navštíví. Kněz nasedl do kočáru, funebráci na své vozy a všichni se mlčky vydali přes městečko. Po chvíli ― asi sto yardů za mýtem ― dostihli zpívající a žertující skupinu Starších z jirchářů, kteří se po dublinské silnici vraceli domů z krčmy. Funebráci, kteří měli chuť se trochu rozptýlit, se k „Starším“ přidali a za společného a vzájemného žertování uspořádali malý závod kočárů. Farář, celý bledý strachem a vztekem, jim marně z okna spílal a domlouval. V hrkotu kol, která poskakovala ve výmolech rozmoklé cesty, ho neslyšeli. Teprve když zastavili ve městě, zrudlý farář vynadal Tresselsovi, zabručel vztekle „credat Judaeus“ a se zlostným mávnutím ruky se otočil, aniž se s ním rozloučil.

Doktor Walsingham s Johnem postávali v zahrádce před domem a naslouchali hře na pianino. Náhle tóny sladkého kontraaltu ustaly a farář zaslechl kroky blížící se ke dveřím. Na tváři se mu objevil potěšený úsměv. „Vždycky zaslechne moje kroky,“ řekl víceméně pro sebe. „Moje malá Liliana.“

Dveře se otevřely a něžný hlas jeho dcery ho vítal domů.

II. PAN MERVYN V KRČMĚ

JITRO PO BOUŘLIVÉ noci bylo překrásné. Slunce svítilo na deštěm omyté listy stromů a celá příroda jako by omládla. Ze zahrad se šířila vůně provlhlé země, spláchlé chodníky a střechy domů se leskly a vrabci švitořili v hustém břečťanovém porostu na staré kostelní věži. Od řeky směrem od dělostřeleckých kasáren se nesla veselá melodie polnice.

Lazebník Moore si vyšel na pravidelnou ranní obchůzku svých stálých zákazníků, potkával služky, které běhaly s košíky od jednoho krámu k druhému, obřadně pozdravil roztomilou Kitty Lanovou, obcházející domy s bílým košíkem čerstvých vajec. Obyvatelé Chapelizodu usedali k snídani.

Pan Mervyn snídal sám v jídelně krčmy U Fénixe. Na stolech bylo prostřeno a čerstvé výtisky místních novin voněly tiskařskou černí. Mervyn byl hezký muž, ale jeho obličej byl dnes zachmuřený a nehybný jako tvář sochy. Těkající a od bdění zanícené oči byly plné tajemství, a kdo by si je prohlédl pozorně, mohl by v jejich pohledu vytušit i vzpomínku na něco hrozného. Zdejší muži ― vyjímaje ovšem faráře Walsinghama ― by se jistě divili, proč si za svůj dočasný pobyt vybral právě Chapelizod. Mervyn byl městečkem okouzlen. Po celý život musel prchat z jednoho místa na druhé, v marném úsilí uniknout ďábelským silám, kterým propadl.

Teď stál u okna a jeho zrak bloudil netečně po svěží zelené nádheře kolem, ale sotva se radoval z průzračného ranního vzduchu a konejšivých zvuků vesnického života. Blouznivě se zaobíral svými temnými myšlenkami, a tak byl nemile překvapen, když do místnosti hlučně vešel červenolící doktor Toole.

Toole zažertoval s krčmářkou, sejmul s hlavy klobouk, se slovy „zůstaň, drahoušku,“ odkopl psa, který se mu lísal k noze, a obrátil se k Mervynovi.

„Váš ponížený služebník, pane!“ zvolal s úklonou. Zatvářil se překvapeně, ale bylo jasné, že hlavní důvod jeho příchodu do salónu byl ten, aby si mohl cizince důkladně prohlédnout. Rychle hovořil dál a překvapeného Mervyna vůbec nepustil ke slovu. „Jen se neobtěžujte, pane. Vidím, že jste už posnídal. Tady ve Fénixu vaří docela slušnou kávu. Jste spokojen se smetanou? Bývá dobrá, ale já ji nikdy nechválím,“ zasmál se. „Mohli by se pokazit. Doufám, že vám ji přinesli čerstvou?“ Sebral se stolu konvici a prohlédl si její obsah u okna. „Tady můžete dobře posnídat,“ pokračoval. „Výtečná vejce, na dvoře běhá čtyřicet osm slepic a devadesát kačen. Dělají hrozný kravál, Sturk už léta vyhrožuje, že je postřílí. On je u dělostřelectva ranhojičem. To byla dneska noc, černá jak Erebus ― hotová průtrž mračen! Na to se jen tak nezapomíná. Já jsem lékař, víte, musel jsem z domu k nemocnému ― málem se přihodilo neštěstí. Je něco zajímavého v novinách? Vidím, pane, že jste je dosud nečetl. Ta noc ― jako stvořená k určitému nepěknému účelu ― dnes v noci jsme tu měli pohřeb, prý někdo z Dublinu. Přijeli sem Tresselsovi funebráci, jeden ničema, bydlí hned tady za rohem, hrozná drbna, to mi věřte, pane, zná kočího ― a hrobník Bob Martin mi povídal, že tu byli dokonce dva kněží.

Ten náš starý dobrý doktor Walsingham, to je opravdu zbožný člověk, jeden z těch, co dělají svět lepším, jenže je trošku líný a má někdy podivné vrtochy ― a pak ten vychrtlý odporný kněz Gillespie, kde ho u čerta sehnali? Já ho znám, on pochází z Donegalu, v životě jsem se nesetkal s kousavějším chlapem, jo, a je to zednář! Jednou večeřel ve Velké Lóži ― vy asi, pane, zednářem nejste, že? ― a ten jeho obličej byl takový scvrklý a žlutý, že jsem si ho chtěl vymačkat do punče,“ hlučně se rozesmál a plácl se dlaní do stehna.

Mervyn hleděl na Toola s povytaženým obočím a zřejmě byl tím vodopádem slov překvapen. Toole se na okamžik zarazil, chvilku počkal, zdali mu jeho společník odpoví, a když se nedočkal, spustil znovu. Mervynovy nevraživé pohledy zřejmě přehlédl.

„Vybral jste si městečko v hezké krajině, pane. V létě sem cestují malíři v celých tuctech a čmárají jako Skoti. Jestli jste malíř, pane, vím o jednom hezkém místečku, kousek proti vodě u mlýna ― rád bych vám je ukázal.“

Mervyn nedopověděl.

„Třeba si jen tak čas od času uděláte malou skicu, jen tak pro potěšení, jako moje žena“ vrhl rychlý pohled na Mervynův oděv, uvědomil si, že na umělce je oblečen příliš módně, a začal uvažovat o tom, nemá-li cizince zařadit mezi přátele velitele dělostřelců. „Tady seženete překrásné koně, tak na krátkou vyjížďku nebo jedete-li dále do Leixlipu“, ale ani tentokrát se nedočkal odpovědi. „Pokud se zdržíte a milujete střelbu, mohl bych vás pozvat na ostrostřelecké závody. Zrovna dnes odpoledne v jednu hodinu na louce u Palmerstownu. Co říkáte?“

V té chvíli vstoupil do místnosti major O’Neill od Královského irského dělostřelectva, pomenší muž typicky irského vzezření, v pečlivě upravené uniformě. Na rtech mu hrál příjemný úsměv.

„Pánové,“ uklonil se směrem ke stolu a pak se zadíval na doktora. „Něco zajímavého ve „Svobodném občanovi“?“

Toole přelétl zrakem stránky novin, obrátil několik listů a zamumlal: „Celkem nic. Tady je něco o plese ― lady Moiraová ― maškarní úbory ― spousta šlechty ― kolem pěti set lidí. Byl tam někdo z vašeho důstojnického sboru, pane?“

„Lord Blaskwater, samozřejmě, a pan generál a Devereux a Puddock a ― ...“

„Vsadím se, že Sturk tam určitě nebyl,“ přerušil ho s úsměvem doktor a zadíval se znovu do novin. „Nějaký občan byl ve středu přepaden a oloupen na chapelizodské silnici. Přišel o klobouk, hůl a o hodinky a tobolku. Pořádně ho zřídili, ještě není jisté, zda to přežije. U Jupitera, majore, kdybych já měl jako generál Chattesworth na povel dvě stě statných mužů, pročistil bych to tady. Vždyť je to hrozné, po setmění aby se člověk bál vyjít z domu. Tihle krvežízniví lotři, ti lapkové ― já bych je pochytal a uvařil v sudu s dehtem, to mi věřte. A hrome! Zemřel starý Joe Napper ―“

Zatímco Toole pokračoval v předčítání, vstoupil do jídelny kapitán Cluffe a pan Nutter, správce statků lorda Castlemallarda. A pomalu se trousili další, hlavně členové klubu, kteří se scházeli po večerech v předním salónu na partičku karet, na kostky nebo dámu, a kde si občas i Toole svým nakřáplým tenorem zazpíval nějakou tu písničku a Ensing Puddock recitoval básně. Puddock měl sice trému, ale nic nemiloval tak jako veršované divadelní výstupy a jeho kamarádi ho rádi poslouchali, zvláště když napodoboval známé herce. Takový Massop, Sheridan, Macklin nebo Barry ― to byla jeho specialita.

Mervyn, který se v této společnosti necítil zrovna nejlépe, sebral svou hůl a klobouk a sledován zkoumavými pohledy vyšel z krčmy.

Chvíli se loudal v parku „Jeho královské výsosti“, prošel castlenockou branou a dal se proti proudu řeky mezi zalesněné stráně, které tvoří malebné údolí řeky Liffey. Došel až k přívozu, nechal se převést na druhý břeh a zamířil na louku nedaleko Palmerstownu. V hájcích kolem řeky prochodil celé dopoledne, a když se vrátil opět k louce, uviděl tam stát nejméně půl tuctu kočárů, dvacet jezdeckých koní a velké hloučky přihlížejících lidí. Otevřenou branou se na louku nesly veselé tóny vojenské kapely, čas od času se mezi zelenými keříčky vznesl k obloze obláček bílého dýmu a ozval se výstřel, doprovázený nadšeným jásotem diváků.

Mervyn, cizinec, správně odhadl, že se v davu diváků ztratí. Prošel branou a ocitl se uprostřed hloučků, kde se navzdory pocitu tíživé samoty, která ho provázela, ať byl kdekoliv, oddal té veselé venkovské podívané.

U paty zeleného náspu stál ve vzdálenosti asi sto yardů terč s bílými kruhy. Před ním v nepravidelném hloučku stáli střelci ve svých parádních uniformách, opírali se o ručnice a pestrobarevné stuhy na jejich kloboucích a květiny v klopách se pohupovaly v mírném vánku.

Diváky odděloval od střelců zelený palouk, táhnoucí se ve směru střelby. Muži vypadali vesele, jejich rudé a zlaté vesty, jasně modré, stříbřité a hráškově zelené atlasy a růžové podšívky kabátců, blyštící se přezky, napudrované a načesané paruky, tato hýřivá paráda přirozeně ladila se zářivými toaletami dam a krinolínami smějících se a dovádějících dívek. Celý ten pestrobarevný rej se jemně chvěl v jarním slunci, do něhož břeskně zaznívaly trubky a bubny Královského irského dělostřelectva.

Byli zde všichni vážení chapelizodští občané: malý a věčně usměvavý doktor Toole v honosné paruce a se svou sváteční, stříbrem kovanou holí, kterou neustále pořádal své tři psy, skupinku, bez níž ho bylo lze jen zřídkakdy vidět. Někdy se okolo jeho nohou točilo pět i sedm jeho čtvernohých kamarádů a jeho zvučný hlas, do kterého se občas ozvalo zakňučení psa, na jehož hřbet dopadla hůl, mohli slyšet i návštěvníci palmerstownské louky.

„Fairy, ty divochu, dej už pokoj! ― Juno, pusť to, ty čubko! ― Césare, kam zase lezeš?“

Toole se přitočil k mladičké a půvabné Magnolii, přimhouřil oči a kývl směrem k jedné ze skupinek.

„Podívejte se na toho Sturka, jak se vybavuje s lordem. Moc bych za to nedal, že nakonec Nuttera vytlačí a dosedne na jeho místo. Dostat to správcovské místo, to je jeho dávný sen.“

Doktor Sturk a lord Castlemallard spolu zaujatě hovořili stranou od hlučícího davu. Ranhojič Sturk ukazoval kamsi holí.

„Vsadím se, že zrovna lorda zpracovává,“ řekl Toole. Nebyl daleko od pravdy, již delší dobu měl intuitivní tušení (a to ho neklamalo), že Sturk pošilhává po civilu a uvažuje o odchodu z vojska. To by ovšem vážně oslabilo klientelu doktora Toola, který Sturka ve společnosti nijak nešetřil a nazýval ho „koňským doktorem“ a „podloudným zvěrolékařem“. Sturk ovšem nezůstával svému sokovi nic dlužen a obvykle ho tituloval „ožralým apatykářem“ nebo „umouněným malým zpěvákem“ nebo „whiskou nasáklým psiskařem“. Doopravdy a veřejně se však nepohádali nikdy, navzájem se stýkali, pověděli si, co je nového, a protože svou vzájemnou antipatii dokázali oba dobře držet na uzdě a žárlivě toto veřejné tajemství střežili, vycházeli spolu celkem vzato jako průměrní sousedé.

Obtloustlý, bodrý generál Chattesworth se ve své sváteční uniformě škrobeně ukláněl před dámami, tu a tam usměvavě prohodil několik laškovných slov a jeho paruka s dlouhým copem mu poskakovala po zádech, a když někdy zvrátil hlavu a homérsky se zachechtal, pohupoval se ten umělý pramen vlasů jen pár palců nad zemí, kde si ho s nepřátelským zájmem prohlížela Toolova fenka June. Když si toho Toole všiml, uštědřil jí prozíravě kopanec a překazil jí tím nekalé plány.

Generálova sestra Rebecca, pěkně rostlá vzpřímená dáma ve skvostném brokátu a s drahým vějířem, vypadala pobaveně a v její stále svěží tváři ― přestože jí bylo určitě pětapadesát let ― se občas objevil slabý a zcela nefalšovaný ruměnec, když s ní některý z důstojníků obřadně zažertoval. Měla energická ústa a v očích panovačný výraz, a přece působila dojmem hezké a příjemné ženy. Její nepokojný pohled dokonce vyzařoval cosi provokativního. Rebecca se věnovala své neteři, generálově dceři Gertrudě, velice krásné dívce s pružnou chlapeckou postavou.

„Hrome, to je ale krásné děvče,“ poznamenal trochu nevhodně poručík O‘Flaherty. Ve svém okouzlení si neuvědomil, že taková poznámka sotva nadchne hezkou Magnolii Macnamarovou, která byla právě předmětem náklonnosti jeho vášnivého, ale už značně prostříleného srdce.

„Autorem takového tvrzení může být jedině člověk s mlhou před očima,“ ušklíbla se Mag a pohodila pohrdlivě hlavou. O‘Flaherty řekl: „Říká se, že jí ještě není dvacet.“

„Božská nevinnosti!“ neudržela se slečna Mag. „Té je už nejméně pětadvacet.“ Ve skutečnosti to bylo právě její stáří. „Ach, podívejte! Kdopak je ten mladý hezký muž, kterého jí lord Castlemallard představuje?“ Bylo zřejmé, že její chvála byla namířena rovnou do srdce chudáka O’Flahertyho.

„Ale ― lord se s ním zná?“ řekl Toole. „To je pan Mervyn, bydlí ve Fénixu. A. Mervyn, přečetl jsem si to na jeho kufru. Jen se podívejte, jak se na slečnu usmívá.“

„Culí se jako měsíček,“ řekla Mag.

„Chattesworthovi dnes se svými dvěma sluhy vypadají obzvlášť urozeně,“ přizpůsobil O‘Flaherty svou poznámku náladě mladé dámy.

„Ten mladý švihák musí být z urozeného rodu,“ řekl Toole. „Slečna svými úsměvy obvykle neplýtvá.“

„Tváří se, jako kdyby neuměla do pěti počítat, a zatím má pěkně za ušima, zasmála se Magnolia a oči se jí zaleskly vztekem.

K jedovatému posměchu se připojila i její matka, obtloustlá, silně namalovaná paní Macnamarová. Bylo by omylem se domnívat, že všechny tyto poťouchlosti, kterými obě dámy častovaly Gertrudu, byly důsledkem řevnivosti a snad dokonce žárlivosti ― to zdaleka ne. Paní Macnamarová byla družná duše a Magnolia nebyla v žádném případě Gertrudě sobeckým sokem v milostných pletkách. Pravým důvodem bylo to, že teta Rebecca se chovala k oběma Macnamarovým s přezíravým nezájmem, neudržovala s nimi žádné společenské styky a nestalo se jednou ani dvakrát, že na ulici obrátila svou velitelskou hlavu k záhonu tulipánů nebo ke zboží z pouličního stánku a předstírala, že dámy vůbec nevidí. Byla to zřejmá provokace, neboť Magnoliina krásná postava a její trochu výstřední chování jen tak neušly pozornosti. Jako například dnes. Střelba byla v plném proudu a dámy po zatřesknutí rány způsobně vyjekly, Magnolia nejenže ani nehnula brvou, ale dokonce sama třikrát vystřelila. Za ten odvážný výkon sklidila bouřlivý potlesk, přestože vypálila nebezpečně mimo terč a málem zasáhla starého Artura Slowa, který měl na starosti sčítání zásahů. Samozřejmě, že teta Rebecca, která stála od troufalé ostrostřelkyně necelé tři kroky, se tvářila, jako by uzardělou hrdinku vůbec neviděla. Magnolia tím byla právem dotčena. Když pak zahlédla, jak se na ni Gertruda zdálky usmívá a posílá jí poklonu, vzpřímila hrdě hlavu a vrhla na dívku pohled plný vzdoru, přestože Gertruda za nic nemohla.

Že je slečna Rebecca Chattesworthová vládcem v Belmontu, to věděl každý. V poddajném dobromyslném generálovi a mladičké neteři neměla žádného rovnocenného protivníka. Naštěstí (pro generála) vrtoch udílet rozkazy královským dělostřelcům popadl tetu Rebeccu jen zřídkakdy. Měla jiné zájmy, podivné sice, ale rozhodně ne tak skandální. Vzala si totiž do hlavy, že naučí staré negramotné ženy číst. Dvakrát týdně se pod vedením energické dámy scházela „Škola starých žen“ ― přehlídka revmatismu, paralýzy, slabozrakosti, nedoslýchavosti a neodstranitelné debility. Nad krbem, kde sedávaly vystrašené chapelizodské žebračky, bylo velkými písmeny napsáno: LÉPE POZDĚJI, NEŽ VŮBEC! Rebecca rozdala slabikáře a ženy roztržitě mžouraly do textu v naději, že už se brzy přiblíží hodina, kdy „teta Becky“ rozdá polévku a chléb. Občas povzbuzovala své žáky malými dárky, jako jsou teplé spodničky, rukavice a čas od času dokonce peněžitá podpora. Během roku se sice žádná z těch flegmatických stařen číst nenaučila, ale podnik získal velký věhlas a popularita tety Rebeccy sílila. Počet žáků se dokonce o dva zvýšil. Přilákala je porce polévky a měsíční podpora ve výši šesti pencí. Přestárlý holič Will Potts, který už nemohl vykonávat živnost pro třesavku v pravé ruce, a věčně opilý vysloužilec Phil Doolan požádali o přijetí a bylo jim milostivě vyhověno. Kromě této osvětové činnosti navštěvovala teta Becky pravidelně místní vězení, kde si s neomylnou jistotou oblíbila dva nejnebezpečnější a nejotrlejší zločince, pro které dosáhla po velkých tahanicích omilostnění. Někteří obyvatelé Chapelizodu tvrdili, že je v ní kus voltairiána, ale křivdili jí. Její společenské akce sice měly příchuť moderního výstřelku, ale vcelku byla teta Rebecca oddaná křesťanka, liberální, přímá, trochu diktátorská.

Ke skupince, ve které zářila O‘Flahertyho uniforma, se připojil generál (staroušek Chattesworth, jak jej nazývala Magnolia), dvorně se zubil a ukláněl, protože se nechtěl dotknout svého přítele a důstojníka majora O’Neilla, který byl s Macnamarovými spřízněn. Generál přistoupil k paní Macnamarové, která rychle utichla, neboť právě vyprávěla O’Flahertymu generálův původ. Líčila mu barvitě, že generálův předek byl ten starý v Gorku, kde má obchod s máslem. Se zlomyslným smíchem pošeptala do O‘Flahertyho ucha ne zrovna pěkný epigram, který napsal Swift, a dvorný O‘Flaherty, ačkoliv vtip vůbec nepochopil, uznale vydechl: „Oh, u ďasa!“

Paní Macnamarová přivítala generála s pyšnou přezíravostí a slečna Magnolia jen krátkou úklonou, která se podobala spíše trhnutí hlavy. Pozvedla vějíř, zachichotala se a pošeptala cosi Toolovi, který pohlédl znepokojeně na generála. Toolovi pochopitelně víc než na přízni slečny Mag záleželo na tom, aby byl dobře zapsán u generála, a proto, když vycítil, že slečna utrousí nejednu jízlivou poznámku a on by mohl být jejím chováním kompromitován, zapískal na své psy, nadzvedl klobouk a odloudal se za jiným, méně nebezpečným dobrodružstvím.

Na louku právě vstoupil hezký a štíhlý kapitán Devereux. Byl v obličeji snědý a v jeho souměrné mužné tváři zářily velké, vážné a inteligentní oči. Byl to muž bezesporu zvláštního půvabu. Zpod červené jezdecké čapky sledovaly kapitána jiné oči, byly modré jako pomněnky a patřily Nan Glynnové z Palmerstownu. Sledovala pěkného důstojníka sice pokradmu, ale s nezkrotným obdivem a oddaností.

Kapitán Devereux ― cikán Devereux, jak mu pro jeho snědou pleť říkali ― se dal do hovoru s Lilianou Walsinghamovou. Usmíval se a hleděl na její hezkou hlavu s něžnými důlky ve tvářích a právě říkal: „Nejsem se sebou spokojený. Jako bych žil zbytečně, nikdo mě nepotřebuje. Jsem slaboch, potřeboval bych někoho, kdo by mě přivedl k povinnostem. Jen žádného zpovědníka! Kdyby se mne tak ujala některá milosrdná žena,“ výmluvně se zahleděl na Lilianu, „určitě by to na mne mělo výchovný vliv.“

Lilianu kapitánovo rozjímání rozveselilo, nikdy o něm neslyšela nic špatného, ovšem je pravda, že mladé dámy obvykle nic špatného neslyší. Věděla jen z vyprávění, že hrával karty ― a dost vysoko.

„Mohla bych požádat Gertrudu, aby promluvila s tetou Rebeccou,“ řekla Liliana. „Klidně byste mohl chodit do její školy v Martin Row. Mají tam nad krbem krásné heslo. Už vás vidím v lavici s Pottsem a starým Doolanem.“

„Pěkně děkuji, nechci,“ uklonil se Devereux. „Já bych si přál docela jinou učitelku.“

„Kdo by to měl být?“

„Právě na ni hledím.“

„Já?“ podivila se naoko mladá dáma. „Ale ovšem, málem jsem zapomněla. Když jsem byla malá, asi před pěti léty, nazval jste mě vikářem faráře Walsinghama. Tenkrát jsem byla moc smutná.“

Devereux, kterého dojalo, že si po tolika letech vzpomněla na ten nevinný žert, a který by dal těch pět let života za to (v té chvíli o tom byl přesvědčen), aby mohl té osůbce políbit ruku, řekl: „ To byla ode mne drzost. Smilujte se nad hříšníkem a zapomeňte na tehdejší smělost. Doufám, že mi umožníte učinit pokání a dovolíte mi, abych se stal vaším poníženým sluhou.“

Liliana se zasmála. „Sluhou ne, ale nemohu vám bránit, abyste nezůstal mým farníkem.“

„Jako takový se mohu těšit na vaše rady a snášet milé kárání. Ach ano, vy ze mne uděláte lepšího člověka, učiníte mě šťastným ―“

„Ale budou-li vám moje výtky milé, pak to znamená, že pro vaše polepšení nemohu nic udělat.“

„Určitě mi pomohou,“ řekl Devereux a v očích mu od samé naděje blesklo. „Řeknu vám, proč. Byl bych raději, kdybyste si pamatovala moje chyby, než abyste si na mne nevzpomněla vůbec.“

„To vás ale učiním závislým na mém, třeba nespravedlivém hodnocení.“

„Jistě, taková závislost je mým přáním. A vaším cílem musí být snaha udělat mě lepším, třeba smutnějším, ale rozhodně šťastnějším, vlastně ―“

„To ráda učiním svým vlastním příkladem nebo modlitbami ― ale to bych měla přenechat moudřejším hlavám ― například panu faráři,“ řekla Liliana s potměšilým úsměvem a přistoupila k otci.

Devereux si povzdechl, tolik energie vyplýtval, zdá se zbytečně.

Starý pán neslyšel, o čem si Liliana s kapitánem povídají, byl zabrán v rozhovoru, a tak když ucítil dlaň ve své ruce, opětoval pouze stisk a dále pokračoval v učeném rozhovoru s Danem Loftusem o původu decijské větve rodu Desmondsů. Proslýchalo se, že tito dva knihomolové pracují společně na dějinách Irska a zvláště chapelizodského hradu.

Devereux byl udiven a pokořen tím jemným, ale rozhodným odporem, jímž Liliana odmítala jeho pokusy o sblížení a snad i trochu laškování. „Ta malá Siréna,“ říkal si, „je obehnána zdí, kterou ne a ne překonat. A proč bych vlastně měl? Jak je možné, že mě tak přitahuje a tak snadno odráží?“ Potom pokračoval nahlas: „ Když jsem vás viděl poprvé, to vám bylo sotva jedenáct let. Tak dlouho se již známe, slečno Liliano, a přece se ke mně chováte upjatě.“ Řekl to tiše a klidně, ale v očích mu blýskla divoká výčitka. „Tak tedy,“ řekl obřadně a podivně se ušklíbl, „jednou jste se nechala slyšet ― odsuzovala jste hru v karty ― a já vám teď říkám, že budu hrát ještě víc a o ještě vyšší částky. Adieu!“

Významně přehlédl ruku, kterou mu podávala na rozloučenou, lehce, skoro nezdvořile se uklonil, na její úsměv odpověděl cynickým pozasmáním, jako by chtěl říci, „teď jsem se doopravdy rozzlobil“, otočil se a odešel.

„Myslí si, že mne ranila a že bez ní nemohu žít,“ říkal si, přemáhaje se, aby se nevrátil. „Dokážu jí, že se mýlí. Nepromluvím na ni celý ― celý týden!“

Louka se pomalu vyprazdňovala. Chattesworthovi, stejně jako ostatní rodiny a hloučky, zamířily k bráně. S nimi odcházel i mladý Mervyn, který byl, více než očekával, středem zájmu. Když procházel kolem Liliany, uklonil se hluboko faráři Walsinghamovi, který vážně a vlídně jeho pozdrav opětoval.

„Ach, tady je ― Mervyn!“ šeptal si kněz. „Nechť nebesa nedopustí, aby ho smutek a rány, kterými ho zasypává osud, provázely i v tato místa.“

Farář se mimoděk pokřižoval a ještě dlouho hleděl za postavou bledého mladíka v černých šatech.

Malá Liliana, která stála zavěšena do svého otce, nechápala, proč jeho tvář náhle posmutněla a zvážněla. Sledovala směr farářova zamyšleného pohledu, a když uviděla vzdalující se postavu s vlající černou pláštěnkou, sklopila oči, v kterých by pozorný otec mohl zahlédnout zájem smíšený s pocitem podivného neklidu.

III. SLAVNOSTNÍ HOSTINA

STŘELECKÉ ODPOLEDNE SKONČILO, ale ještě večer bylo v Palmerstownu i v Chapelizodu na ulicích živo. Rozjařené hloučky táhly od hospody k hospodě, zpívalo se, deklamovalo a provolávalo hurá nejlepším střelcům.

V důstojnické jídelně Královského irského dělostřelectva se konala velká slavnostní hostina. Na čestném místě v čele hodovní tabule seděl lord Castlemallard a vedle něho generál Chattesworth. U stolu seděl i doktor Walsingham a páter Roach, vždy upravený a dobře živený katolický kněz zdejší farnosti. Byl malé postavy, měl pěkně zaoblené bříško a miloval veselé historky, dobré jídlo a plnou číši. Doktor Walsingham pozval také Dana Loftuse, skromného mládence s věčně rozcuchanou hlavou, plnou teorií a nepotřebných znalostí. Jeho zarudlé oči, ukryté za brýlemi, byly výmluvnými svědky jeho ponocování nad učenými knihami.

Vždy ochotný Walsingham tomu učenlivému mládenci pomáhal ve studiích, choval o jeho talentu a vědomostech vysoké mínění a v jeho učené a nudné společnosti nacházel velké potěšení. Oba byli rození knihomolové, vášniví archeologové. Středem jejich nikdy neslábnoucího zájmu byl chapelizodský hrad a jeho historie. Loftus měl už celé dva tlusté folianty poznámek, vypsaných s vědeckou pečlivostí z knih a dokumentů, které mu doktor Walsingham pomohl sehnat. Přehrabovali se ve starých listinách s takovou lačností, jako kdyby hledali potvrzení pro svá vlastnická práva na statek lorda Castlemallarada. Spoustu odpolední strávili na louce u řeky, kde píchali do husté a šťavnaté trávy kolíky a sondážní tyče a pátrali po starých základech s větší náruživostí, než se farníkům zdálo slučitelné se zdravým rozumem.

Loftus ovládal několik irských nářečí a z keltských rukopisů vyzískal pro svůj předmět bádání mnoho poznatků, pravda ne zvlášť jasných a spolehlivých, ale farář byl nadšen a jeho důvěra k tomu neúnavnému mladíkovi tím jen vzrostla. Věnoval mnoho hodin, vědomostí i důmyslu, aby jejich bádání přineslo kýžené výsledky.

Lord Castlemallard, který ze všech řečníků poslouchal nejraději sám sebe, netušil, jak jsou jeho řeči k smrti nudné, a bavil dvorného generála vychvalováním Paula Dangerfielda. „Skvělý muž ― neobyčejně bohatý ― nejchytřejší muž své doby ― mohl by být, čím by chtěl.“ Vypadalo to tak, že lord skutečně věří, že by jeho statky vzaly za své, kdyby Dangerfield ze služby správce odešel. Byl mu opravdově vděčný za to, že se rozhodl ještě několik let brát jeho peníze. Sděloval generálovi, že Dangerfield přijede v nejbližších dnech do Anglie, aby se podíval na jeho irské panství a aby sem tam poradil Nutterovi s jejich správou. Lord tvrdil, že by dosud svobodný Dangerfield mohl být dobrou partií pro některou zdejší dámu. Patrně se ubytuje přímo v Chapelizodu ― ne, není si jist ― anebo opravdu? ― je to docela možné, že pochází z té rodiny Thorleyů ― a tak dále a stále dokola.

Přestože jeho rozvleklé vyprávění všechny nudilo, přece jen se mu podařilo, že před očima generála a několika způsobně poslouchajících důstojníků vyvstala matná, ale gigantická postava muže, který měl snad už zítra přicestovat. Nikdo neví, jak dlouho by lord býval vydržel těch několik vět obměňovat, kdyby náhle neusnul. Když se probral, aby se napil ze své sklenky, zaslechl, jak ranhojič Sturk vykládá cosi o magnetismu ― tématu, o kterém se teď mluvilo v každé společnosti. Obrátil se tedy na doktora Walsinghama s žádostí, aby mu sdělil svůj názor.

Walsingham, který byl vzdělaný a sečtělý a sem tam už o té novotě zaslechl několik vět, začal: „Milý lorde Castlemallarde, o tomto jevu existuje podivuhodný traktát od Van Helmonta, v němž, pokud se pamatuju, říká, že magnetismus je magická síla, která dříme v každém z nás. Je tlumena prvotním hříchem. Potřebuje tedy k uvolnění nějaký impuls, a tím může být dobro nebo zlo. Bývá to nejčastěji sám Satan s čarodějnicemi ―“

Doktorova řeč obsahovala mnoho mlh, dřímoty a stínů a určitě by zmohla i vědychtivějšího posluchače, natož lorda, který po dobré večeři a nejednom poháru hledal trochu veselého rozptýlení. Jakmile farář spustil, obestřely lorda dřímoty.

„Dal bych, pánové, třeba život,“ šišlal malý a zavalitý poručík Puddock, „kdybych si mohl zahrát na jevišti Alexandra.“

Puddock byl poeta a velký gurmán a na jeho stole se v dojímavém sousedství povalovaly milostné sonety a kuchařské recepty. Byl stále do někoho zamilovaný a své snění si odbýval v kuchyni, kde rád udílel rady a pokyny při přípravě důstojnické menáže. Byl to dobrosrdečný, sečtělý a společenský muž. K jeho tragickým omylům patřilo nezdolné přesvědčení, že je rodilý tragéd ― on, se svými baculatými tvářemi, vystouplýma očima a s nenapravitelným šišláním.

„U ďábla,“ rozčiloval se Puddock. „Melpoména je ze všech múz nejžárlivější. Ocitneme-li se v její přízni, musíme se odevzdat celým tělem i duší. Ale jak můžu, pánové, u čerta, já, který jsem od rána do odpoledne na cvičišti a mám plnou hlavu taktiky a střelecké teorie a ―“

„― a nadívaných holoubátek a hezkých žen,“ řekl Devereux,

„― a podobných věcí,“ pokračoval Puddock, který v zápalu poznámku přeslechl, „jakou můžu mít šanci proti géniu nadanému od přírody (ničemu takovému nevěřil, rošťák) a umělcům, kteří se věnují umění cele, výlučně a…“

„Žádnou,“ řekl O‘Flaherty. „Znal jsem Tommy Shylocka Ballybaisla, který se naučil balancovat smyčec na bradě, a mladé dámy, zvláště slečna Kitty Mahonyová, se v tanečním sále v Thralee točily jen okolo něho. A ta Kitty ― dívala se, chichotala, divila, jako bych tam vůbec nebyl. A já, který jsem třikrát chytřejší než on, jsem to nedokázal, ačkoliv jsem vstával celý měsíc ve čtyři ráno a pilně cvičil. Musel jsem toho nechat, protože jsem už začínal od toho stálého sledování smyčce šišlat a šilhat. A to jsem začal, pánové, se smyčcem od kontrabasu, zatímco ten darebák už přešel na housle. Jemu trvalo tři roky, než se to naučil. Cvičil pravidelně dvě hodiny denně a ještě tajně sem tam nějakou půlhodinu navíc. Na bradě měl důlek, že by se tam vešlo zrnko hrachu.“

„Cvičit a zase cvičit,“ pokračoval Puddock. „Věnovat všechen čas a píli ― v tom je tajemství. Příroda, talent, jistě.“

„Tak se držte přírody, milý Puddocku, a podejte mi láhev,“ řekl Devereux.

„Pane Puddocku,“ řekl O’Flaherty, „kdybych měl jen polovinu vašeho nadání, nic by mi nezabránilo, abych vystoupil ve Smock Alley. Tam hraje přece ten výtečný Garrick? Všude se o něm mluví. Vydělává tisíc liber týdně a není o nic vyšší než vy ―“

„Já jsem vyšší,“ řekl Puddock. Věděl to jistě, neboť si zjistil, že je dokonce o půl palce vyšší než Rocius.

„Žádné vzdušné zámky, pánové, ale musím přiznat, že bych si dal ― tak pro vlastní potěšení ― dvě role. Richarda III. a Tamerlána.“

„To je to, co jste mi recitoval před večeří?“ zeptal se O’Flaherty.

„To bylo ze Soudce Greedy,“ řekl Devereux.

„Ach ovšem, už si vzpomínám ― zadusil svou ženu.“

„Utěrkou,“ řekl Devereux.

„Ale ne, to byly ― eh, vždyť víte ― a pak se sám probodl.“

„Špikovací jehlou ― je to psáno krásnou italštinou.“

„Kdepak, angličtinou. Mám na mysli ― vy to znáte, Puddocku, ― toho černého uličníka.“

„Anglicky nebo italsky, komedie nebo tragédie,“ řekl rychle Devereux, který měl Puddocka rád a viděl, že začíná být dotčen tím, že by si měl vzít Othello svůj vražedný nástroj z kuchyně. „Jistě se vám ten výstup líbil, a pokud jde o mne, já bych dal Puddockovi v komedii přednost před nejslavnějšími herci.“

„Ó, oh,“ smál se malý Puddock vděčně. Přestože si ho kamarádi stále dobírali, choval k Devereuxovi tajně velký obdiv.

Debata pokračovala: Puddock zaujatě šišlal, nevzdělaný O’Flaherty se občas připojil s poznámkou a Devereux, usrkávaje víno, utrousil chvílemi štiplavou poznámku.

„Nikdy nezapomenu, jak paní Cibberová zahrála v „Sirotkovi“ Monimii. Pamatujete, Devereuxi, na tu poslední scénu?“

Puddock okamžitě seskočil ze židle, že jim předvede, jak to paní Cibberová hrála, a s truchlivým výrazem a pisklavým falsetem spustil: „Až mne uloží hluboko do hrobu a zapomenou na mne.“ (Sluší se podotknout, že Monimia na konci výstupu zemře.)

Když dospěl k pasáži: „Až zemru, a smrt již přijde brzy…“ a právě teď měla přijít nejlepší část výstupu, Puddock, který ustupoval dozadu, zachytil podpatkem o koberec, a i když se „Sirotek“ pokoušel zachovat rovnováhu, upadl na zem a strhl s sebou stůl. Plný příborů a talířů.

Hovor v místnosti rázem utichl.

Lord Castlemallard se probral z dřímoty, zafrkal a nepřítomně vyrazil: „Copak, copak, pánové?“

„To je naše ubohá Monimia, pane generále,“ řekl Devereux Chattesworthovi, který na něho vrhl vylekaný pohled.

„Co, prosím?“ řekl lord s mdlým úsměvem.

„Jestli se tu něco recituje, ať z toho má požitek celá společnost,“ řekl generál a vrhl na nemotornou Monimii, která si narychlo upravovala pomačkanou uniformu, káravý pohled.

„Snad byste mohl napříště, poručíku Puddocku, umírat trochu tišeji,“ řekl nedůtklivě páter Roach, kterého ten hřmot vytrhl z blaženého rozjímání nad krocaní pečení.

Puddock se začal omlouvat.

„Nalejte číše,“ poručil generál, aby svého nadřízeného uklidnil. „Tenhle klaret je výborné víno, lorde.“

„Výtečné víno,“ řekl lord Castlemallard.

„Což kdybychom, lorde, požádali pány, aby nám něco zazpívali?“ řekl generál. „Nuže pánové?“

„Pan Loftus umí krásně zpívat,“ řekl kapitán Cluffe a mrkl po očku na pátera Roache.

Plachý Loftus se celý rudý rozhlédl kolem po jídelně do cinkotu skleniček a hlasitého volání, aby zazpíval. Když se společnost utišila, prohlásil k velkému překvapení, že zazpívá starou píseň o půstu v Lentu, která svým obsahem útočí proti pokrytectví. Okamžitě se ozýval smích, kterým bylo toto prohlášení přijato, a páter Roach se znepokojeně zatvářil a zadíval se pln podezření na Devereuxe, který se hlučně radoval, neboť Loftus, snad ani netuše, trefil rovnou do černého.

Šlo totiž o toto: Páter Roach měl sportovního ducha a čas od času podnikal spolu s Toolem výpravy do dublinských kopců, kde si za pomoci svých loveckých psů trochu zalovili. Jednoho rána zašli Devereux a Toole ke knězi na návštěvu. Přišli trochu nečekaně, vešli bez zaklepání, a co nevidí. Kněz klidně pojídá zaječí paštiku. U všech všudy ― klidně uprostřed půstu.

To se stalo při snídani. Vyděšený páter obědval pak jako poustevník, ale to už nebylo nic platné. Byl prozrazen a vydán na milost těm lehkomyslným důstojníkům.

Několik dní po oné tak nevítané návštěvě uspořádal páter Roach pro důstojníky a doktora Toola velkolepý postní oběd, skládající se výhradně z ryb, připravených na dvanáct různých způsobů. Ještě po dvaceti letech vyprávěl Puddock o těch znamenitých jídlech.

Proto tedy onen neklid, který projevil páter Roach, když Loftus oznámil, že bude zpívat postní píseň. Teď farář trpce litoval, že to byl právě on, kdo dohnal stydlivého chlapce k přednesu. Ale už se nedalo nic dělat. Loftus nabral zhluboka dech a spustil. Hlas se mu chvěl jako tón varhanní píšťaly. Opřel se pohodlně do lenochu židle a jednou rukou si ťukal o desku stolu do rytmu. Sálem zazněla stará žalmová melodie:

Čas půstu je tu zas,

všechny slasti pominou,

tělo hubne, žádný hodokvas,

žaludky teď bídu třou.

Od stolů se tu a tam ozval dušený smích, a dokonce i generál Chattesworth, který se podezřele hrbil nad svým talířem s desertem, musel vyhladit tvář do vážnosti, když řekl přísně: „No tak, pánové. Ticho!“

Lord Castlemallard se opíral o lokty a hleděl zasněně na zpěváka, který celý zčervenalý pokračoval ve zpěvu. Když opakoval poslední dvě strofy, rozdovádění důstojníci, aby nevybuchlí zadržovaným smíchem, se přidali a zpívali s Loftusem sbor.

Páter Roach byl ale písní vyveden z míry, dokonce ji považoval za otevřený útok na svou vážnost, která si, jak si vzhledem ke své funkci namlouval, zasloužila větších ohledů. Seděl bez hnutí se rty stisknutými, tvář mu zbrunátněla a záblesky přivřených hněvivých očí pohlížel střídavě na Toola a na Devereuxe, neboť celý výstup považoval za spiknutí, organizované právě těmito dvěma pány. Byl přesvědčen, že se celá společnost baví na jeho účet, že jeho poklesek vešel ve všeobecnou známost. Aby svým zamítavým vzezřením ještě nepotvrdil pomluvy (jak se domníval), jednu chvíli se pokusil přidat ke sboru, ale nasadil falešně, a tak se definitivně vzdal osudu.

Lord Castlemallard povstal na znamení, že slavnostní večeři považuje za skončenou, a pokynuv všem na pozdrav, odešel doprovázen generálem Chattesworthem. Společnost se pomalu rozcházela, ale důstojníci zamířili k Fénixu, kde ještě dlouho do noci pokračovali v zábavě.

IV. NĚKOLIK SLOV O STRAŠIDELNÉM DOMĚ

STARÁ SALLY, hospodyně faráře Walsinghama, pomáhala každý večer slečně s toaletou. Ne že by bylo její pomoci nutně třeba, Liliana bylo děvče se smyslem pro pořádek, ale zavolala vždycky Sally do své ložnice, aby se ta stará žena necítila úplně opuštěná a zbytečná.

Sally měla stále o čem vyprávět, znala vzrušující historky, při kterých se Lilianě příjemně usínalo. Dokud u ní Sally s pletením v klíně seděla a Liliana slyšela z pracovny farářovy kroky, cítila se bezpečná a šťastná.

Sally slečně vyprávěla, že mladý Mervyn koupil ten tajemný prejzový dům v Ballyfermontu a že se tam dokonce hodlá usadit. Nikdo neměl odvahu nebo chuť mu vyprávět o záhadnostech toho opuštěného obydlí.

Dům stál na konci úzké, travou zarostlé pěšiny a Liliana si ho často s příjemným trnutím chodila prohlížet, jen tak zpovzdálí. Už jako dítě slýchala, že tam žijí samí podivní nájemníci a že ve zdech toho sídla proudí divné síly.

„Dnes chodí po tomto světě lidé, kteří si říkají volnomyšlenkáři. A ti, drahá Sally, nevěří vůbec v nic. Dokonce ani v duchy,“ řekla Liliana.

„Ten dům ho z volnomyšlenkářství vyléčí,“ řekla Sally. „Jestli je pravda jen polovina toho, co se říká.“

„Já nemluvím o panu Mervynovi, vždyť ho skoro ani neznám. Ale určitě je to statečný a čestný muž,“ řekla Liliana. „Já bych tam rozhodně spát nemohla,“ řekla a zachvěla se při představě, že by měla být sama v pokoji toho zlého domu, zvolna zarůstajícího jilmovým křovím, kopřivami a bolehlavem. „Tady v posteli je mi dobře. Prohrábněte oheň, Sally.“

Přestože byl květen, noci byly chladné. „Povídejte mi o Prejzovém domě, drahoušku. Mám ráda ten pocit, když mi běží zlehka mráz po zádech.“

Sally vyprávěla ráda, když měla přijít nějaká hrůzyplná pasáž, tlumila hlas, odkládala pletení a téměř šeptala. Vyprávěla, jak si jedna rodina pronajala sad za zadními okny a jak psi, které v tom sadu chovali, za nocí vyli divoce jako vlci a plížili se se schlíplýma ušima kolem zdí tak vystrašeně, že je raději pustili do předsíně. Nikdo totiž sad hlídat nemusel, protože se tam žádný člověk neodvážil. Dokonce ani kluci, kteří pošilhávali ve dne po krásných zlatavých renetách, se nepokusili přelézt plot. To, že se lidé domu i sadu vyhýbali, mělo své dobré důvody. Nakonec si sad pronajal Mick Daly. Spával na půdě nad kuchyní a přísahal, že během pěti nebo šesti týdnů, co tam bydlel, spatřil dvakrát podivný přízrak. Byla to žena v pláštěnce s kapucí, ve splývavých šatech. Kráčela tiše se skloněnou hlavou a s prstem na ústech mezi stromy a za ruku vedla dítě. Tu ženu potkala jednou za soumraku na pěšině, která vedla k sadu, vdova Cresswellová. Zapřísahala se, že podobnou ženu nikdy před tím ani potom už v Chapelizodu nespatřila.

„Vyprávěla mi často,“ pokračovala Sally, „jak na ně narazila v záhybu cesty, vedoucí k olším. Myslela, že je to některá zdejší dáma, a proto se zastavila. Ale ty dvě postavy kolem ní mlčky prošly tiše jako stíny. To dítě táhlo ženu za ruku hned na jednu, hned na druhou stranu pěšiny, ale ona vůbec nezvedla hlavu, ani když se vdova zastavila a pozdravila ji. A starý Dalton, pamatujete se, slečno, na starého Daltona?“

„Jistě, takový kulhavý stařík, nosil starý černý plášť ―“

„To je on. Vy máte ale paměť, slečno! Měl nohu zchromlou od kopnutí koněm,“ řekla Sally. „Tak ten Dalton býval podkoním, dával pozor, až se bude pán vracet domů, aby s Oliverem pomohli hraběti se svlékáním. Jednou ― byla velmi tmavá noc, měsíc nesvítil ― slyšeli, jak psi venku kňučí a škrábou na dveře. Pak někdo zapískal a za oknem se mihl stín. Jako kdyby se hrabě blížil k domovu. Vítr ustal a v tom tichu zaslechli Dalton s Oliverem zase to zapísknutí. Nehýbali se strachem z místa a nikdo by je nepřinutil k tomu, aby otevřeli dveře. Pak vítr tak zaskučel, hú-hú-hú, že to vypadalo, jako by se někdo venku smál, plakal a houkal dohromady.“

Sally se na okamžik odmlčela, jako by se sama zaposlouchala do kvílení větru. Sebrala pletení, které jí kleslo do klína, nabrala očko a pokračovala: „Té noci, co hrabě v Anglii zahynul, poslouchal Oliver ― to byl komorník ― Daltona, který mu předčítal dopis, v němž hrabě sděloval, že jeho poslání končí a že se co nevidět vrátí. Nakazoval jim, aby připravili dům a tak podobně. Jak Dalton ten list četl, ozvalo se najednou strašlivé bouchání na okno, zrovna tak, jako by se někdo dobýval dovnitř. A pak se ozval hlas samotného hraběte: „Pusťte mě dovnitř! Pusťte mě dovnitř!“ ― „To je on,“ povídá komorník. „Pán se vrátil,“ řekl Dalton a oba dva pohlédli na okno s radostí a strachem zároveň. Oliver trpěl revmatismem, a tak šel otevřít Dalton. Odstrčil závoru a zeptal se: „Kdo je tam?“ ― Žádná odpověď. Dalton si pomyslel, že hrabě šel asi k zadnímu vchodu, a tak prošel domem, přistoupil ke dveřím a ptá se, ale nikdo se neozval. Vrátil se tedy k hlavnímu vchodu a zavolal: „Je tam někdo? Slyšíte?“ Neozval se nikdo. Dalton se rozhodl, že otevře, protože věděl, že hrabě není rád, když se po domě povykuje. Dalton se modlil k Bohu, protože měl tušení, že tu není něco v pořádku, ale odhodlal se a zvedl závoru. Za dveřmi nikdo nestál. Ani muž, ani žena, ani dítě, ani kůň ― vůbec nikdo. Ale něco, co se podobalo stínu psa, něco dost nejasného, co nedovedl popsat, mu proběhlo do domu mezi nohama. Dalton nevěděl, kam se ta podivná věc poděla, jestli běžela do chodby nebo po schodech nahoru, nevěděl ani, co to bylo, ale odpřisáhl, že stín, který se kolem jeho nohou mihl, viděl jasně a přesně. Dalton zabouchl třesoucí se rukou dveře a s tváří bledou jako dopis, který přišel od jejich pána, šel za komorníkem. Když Oliver uviděl Daltonovu tvář, zvedl se a uchopil svou berli jako zbraň. Pobledl a řekl: „Náš pán je mrtev!“ A byla to pravda.

Když se o té příhodě dozvěděla Jinny Cresswellová, která rovněž patřila ke služebnictvu, vyděsila se tak, že málem ztratila řeč. Od té doby si počala všímat podivných věcí, kterým dříve nevěnovala pozornost. Tak třeba kdykoliv vešla do pánovy ložnice jedněmi dveřmi, ty druhé se rychle zavřely, jako kdyby někdo spěšně odešel. Nebo občas spatřila ve své posteli vyleželé místo, jako kdyby tam něco těžkého leželo, a to místo bylo teplé, jako kdyby ten někdo, ať už to byl kdokoliv, právě vstal a odešel.

Nejhůř se vedlo ubohé Kitty Haplinové, ta pod dojmem hrozné podívané zemřela. Vyprávěla mi o tom její matka. Kitty nemohla celou noc usnout, protože se jí zdálo, že vedle v pokoji někdo chodí, lomozí s krabicemi, vytahuje zásuvky a povídá si pro sebe. Přemýšlela, kdo to asi může být, když najednou k ní do ložnice vešel hrabě v dlouhé košili, bez paruky, jen se sametovou čepičkou na hlavě. V hrůze se obrátila na posteli a zadívala se do jeho smutného obličeje. Hrabě se přiblížil k jejímu lůžku, sklonil se nad ní, zaklonil hlavu a ona uviděla na jeho krku širokou rudou ránu ― měl podříznutý krk! Na nic víc si nepamatovala, protože omdlela. Od té noci nejedla, nemluvila, jen se stále držela matky za ruku a plakala. Stále se ohlížela přes rameno, třásla se, bála se jakéhokoliv zvuku. V tom týdnu dostala Kitty horečku a do měsíce zemřela.“

Sally by vydržela vyprávět celou noc, ale protože Liliana mezitím upadla do nevinného spánku, sebrala své pletení a po špičkách se vytratila z ložnice.

Sally do poslední slabiky věřila tomu, co vyprávěla, neboť všechny příběhy byly ― jak tvrdila ― „z hodnověrných pramenů“. Ale ať už ty příběhy náležely do oblasti zimních pohádek nebo ne, jedno je jisté, že dům byl a dosud je považován za místo, kde straší. Ukazuje na to i spor, který měl lord Castlemallard v roce 1753 s panem Aldermanem Harperem, který od něho dům s prejzovou střechou někdy na podzim předcházejícího roku najal.

Lord Castlemallard byl bratrancem matky jednoho mladíka, který zdědil malé panství, na jehož pozemku stál i Prejzový dům. To panství lord jako poručník spravoval a uzavřel smlouvu o pronájmu s Harperem, který chtěl dům pro svou dceru, provdanou za jakéhosi Prossera.

Harper dům zařídil, opatřil čalouněným nábytkem a na celkovou rekonstrukci vydal značnou částku peněz. Manželé Prosserovi se nastěhovali v červnu, ale už do zimy od nich odešlo několik sloužících. Dokonce i paní Prosserová odmítala v domě bydlet, a tak si Prosser vyžádal rozhovor s lordem Castlemallardem a řekl mu zcela otevřeně, že nájem ruší, že dům je k bydlení naprosto nevyhovující, protože v něm straší. Navrhoval, aby byl dům, po tom všem, co v něm prožili, zbourán.

Lord Castlemallard podal na Harpera žalobu, aby ho přinutil k plnění smlouvy, ale ten podal protižalobu a připojil k ní osm přísežných prohlášení, která byla zaslána lordovi k posouzení. Byla to zřejmě neradostná četba, protože lord místo toho, aby je postoupil zpět k soudu, souhlasil se zrušením smlouvy.

Potíže, o nichž hovořil Harper a později i Prosser a paní Prosserová, začaly koncem srpna.

Jednou večer seděla paní Prosserová při západu slunce u okna zadního pokoje a dívala se do sadu, když tu zcela jasně spatřila, jak se zvenčí na kamennou římsu okna pokládá opatrně něčí ruka, jako by pod oknem někdo stál a chtěl se vyšplhat na parapet. Paní viděla jen tu ruku, nic jiného, a ta ruka byla malá, ale pěkně tvarovaná, bílá a silná. Nebyla to ruka mladého člověka, spíše někoho tak kolem čtyřicítky. Paní Prosserová si vzpomněla, že před několika dny došlo ke krvavé loupeži v Clondalkinu, a hned ji napadlo, že ruka patří některému ze zločinců. Zděšeně vykřikla a v tom okamžiku ruka zmizela.

Služebnictvo ihned prohledalo celý sad, ale nenalezlo žádné stopy pod oknem, kde stála řada květináčů, které bránily, aby se vůbec mohl někdo pod okno postavit.

V noci pak bylo slyšet v nepravidelných intervalech lehké klepání na okno v kuchyni. Ženské se hrozně polekaly, a tak vzal sluha ručnici a otevřel dveře do sadu, ale nikoho tam nenašel. Jakmile ale dveře zavřel, cítil, jak na ně zvenčí něco těžkého narazilo a tlačí je ve snaze proniknout do domu. Sluha, který nebyl zrovna velký odvážlivec, se už podruhé dveře otevřít neodhodlal, a i když se klepání v noci ozvalo ještě několikrát, po původci toho zvuku nepátral.

Následujícího dne, asi tak kolem šesté hodiny večer, spatřila kuchařka, jež byla v kuchyni sama, jak se na okenní sklo položila jemná aristokratická ruka. Pohybovala se po tabuli skla nahoru i dolů, tiskla se na sklo, jako by je pečlivě ohmatávala. Kuchařka vykřikla a počala se tiše modlit. Ruka po několika minutách zmizela.

Po této události se po mnoho dní, zpravidla v noci, ozývalo klepání na dveře. Klepání postupně sílilo, nejdříve to byl zvuk, jako když někdo ťuká kotníkem prstu, a pak se ozývaly rány pěstí. Sluha se otevřít dveře neodvážil, ale volal a ptal se, kdo je za dveřmi, ale nikdo neodpovídal. Bylo jen slyšet, jak ten někdo položil na výplň dveří celou dlaň a jezdí s ní po prknech.

Bylo by omylem domnívat se, že všechny tyto příhody si vymyslelo vystrašené služebnictvo. Tajemných návštěv nebyli ušetřeni ani mladí manželé Prosserovi, kteří, když sedávali po večerech v zadním pokoji, bývali pravidelně vyrušovaní klepáním na okno. To klepání se někdy ozývalo slabě jako nějaký signál, jindy byly rány tak silné, že se sklo téměř vysypalo.

To všechno se dělo doposavad pouze v zadní části domu, tam, kde ke stavení přiléhal sad, ale v úterý večer, asi v půl desáté, se ozvalo bušení i na přední hlavní vchod a opakovalo se k nelibosti pána a k hrůze paní skoro dvě hodiny.

Pak byl několik dní klid. Obyvatelé domu, služebnictvo i Prosserovi, si oddychli s přesvědčením, že už budou mít pokoj a že strašení bylo dílem nějakého místního dobráka, který se výborně pobavil a rozhodl se s naháněním hrůzy přestat.

Ale 13. září večer šla Jane Easterbrooková, anglická služka, do spižírny pro mléko, a když se podívala na okno, v jehož rámu byl vypadlý souček, viděla, že otvorem je prostrčen čísi prst. Nejprve se objevila jen špička, pak první a nakonec i třetí článek. Prst se v otvoru kroutil, jako by šmátral po západce, jímž byla jištěna okenice. Vyděšená služka pádila do kuchyně a tam omdlela.

Pan Prosser byl muž odvážný a tvrdohlavý a na duchy nevěřil. Byl přesvědčen, že v celé záležitosti má prsty někdo ze služebnictva. Všechno to strašení považoval za nevhodný žert a podvod. Vyčkával, až se mu naskytne příležitost a darebáka nachytá „in flagranti delicto“. Toto své rozhodnutí si nenechal pro sebe, ale naopak je rozhlašoval s náležitým rozhořčením a výhružkami.

Týden byl od klepání pokoj. Jednoho večera ― paní Prosserová byla ve svém budoáru a pan Prosser ve své ložnici ― oba dva zaslechli známé zvuky u hlavních dveří. V domě bylo ticho, a tak oba dva slyšeli zřetelně, že zvuk má trochu jiný charakter. Pan Prosser vešel do haly a slyšel zřetelně, že někdo klepe na venkovní dveře, slabě a pravidelně, „jako dlaní“. Už už chtěl otevřít, ale pak si to rozmyslel, vrátil se do haly, tiše zavolal sluhu, podal mu dvě pistole, sám si vzal také dvě a vrátil se po špičkách ke dveřím. Všechno šlo tak, jak si pan Prosser přál: Neznámý venku nezpozoroval, že se přiblížili ke dveřím a byl čím dál netrpělivější. Klepání zesílilo a zrychlilo se.

Pan Prosser bleskurychle rozrazil dveře, ale za dveřmi nikoho nespatřil. Pravá ruka s pistolí mu nějakým divným úderem vylétla nad hlavu a cosi mu pod ní prošlo, zlehka se ho dotýkaje. Sluha, který nic necítil a neviděl, se jen udiveně díval na svého pána, který se rychle otočil a rozehnal se pěstí do prázdna. Potom přibouchl dveře.

Od té doby se pan Prosser už nad klepáním veřejně nerozčiloval, dokonce přestal o celé záležitosti mluvit. Naopak, byl teď celý nesvůj, protože si uvědomoval, že vpustil onu neznámou bytost, nebo co to bylo, do domu.

Paní Prosserové o příhodě neřekl nic, odešel okamžitě do své ložnice a tam si dlouho do noci četl v bibli. Když pak ležel a nemohl usnout, zaslechl asi čtvrt hodiny po půlnoci slabé klepání na dveře své ložnice a šátrání dlaní. Vstal a rychle uzamkl dveře a zasunul závoru, teprve pak zvolal „kdo tam?“, ale nedostal žádnou odpověď. Pořád slyšel, že ruka jezdí po výplni dveří.

Ráno bylo služebnictvo doslova zdrceno, když nalezlo v prachu na stolečku v komoře, kam už dlouho nikdo nešel, otisk neznámé ruky. To už byly služky k neudržení a sluhové zmatení a vystrašení k smrti. Pan Prosser si vymyslel nějaké zdůvodnění, ale udělal to jen proto, že se obával, že zůstane v domě bez služebnictva. Později v přísežném prohlášení vypsal, jak se věci skutečně měly. Pan Prosser sezval všechno služebnictvo a postupně přiložil otisk dlaně všech lidí v domě. Vyzkoušel i ruku své ženy. Stopa v prachu se však lišila od všech dlaní, které pan Prosser vyzkoušel. Sám nabyl dojmu, že podobá-li se otisk nějaké ruce, pak té, kterou spatřila paní Prosserová a kuchařka.

Ať už patřila ruka komukoliv, všichni teď věděli, že onen neznámý už neobchází venku, ale usadil se přímo v domě.

Paní Prosserovou začaly pronásledovat podivné a hrůzostrašné sny. Jedné noci, když pan Prosser vešel do ložnice své manželky, udivilo ho, že neslyší její dech. Na nočním stolečku u její hlavy hořela svíce, on sám nesl druhý svícen a těžkou účetní knihu. Přistoupil tedy k loži, odhrnul závěs a spatřil paní Prosserovou, jak leží jako mrtvá, s nehybnou bledou tváří pokrytou vlhkým studeným potem. A na podušce spatřil hned vedle manželčiny hlavy sedět (jak se zprvu domníval) bílou ropuchu ― ve skutečnosti to byla ona ruka. Spočívala na polštáři a prstem ukazovala na ženin spánek.

Pan Prosser mrštil knihou do závěsu, do těch míst, kde se domníval, že stojí osoba, které ruka patří, ale závěs se jen lehce zavlnil a ruka se stáhla dovnitř. Pan Prosser oběhl nebesa a viděl, jak bílá baculatá ruka zavírá zevnitř dveře šatníku. Prudce otevřel dveře, ale v šatníku visely jen několikeré šaty. Zavřel tedy šatník a pocítil, že se ho zmocňují lehké mdloby. Okamžitě vzbudil služebnictvo a probudili paní Prosserovou, která upadla do podivného transu. Třásla se, jako by zakusila pekelná muka.

Nesnesitelná situace vyvrcholila záhadnou nemocí jejich tříletého chlapečka, kterého nalezli v posteli s očima rozšířenýma hrůzou. Přivolaný lékař jeho stav připisoval „vodě na mozku“.

Paní Prosserová, utrpením svého synka úplně zničená, sedávala s chůvou u jeho postýlky, která stála podél zdi čelem ke skříni, jejíž dvířka se nedovírala. Kolem postýlky byl nařasený závěs, který sahal asi deset palců nad zem.

Obě ženy vypozorovaly, že se dítě pokaždé uklidnilo, když ho vyzvedly z postýlky a posadily na klín. Když viděly, že dítě začíná usínat a je klidné, položily je zpátky na lůžko. Ale chlapeček neležel ani pět minut a už zase křičel, zachvácen hrůzou. Až jednoho dne spatřila chůva ― paní Prosserová to rovněž zpozorovala ―, že se ze šatníku za závěsem vysouvá tlustá bílá ruka, natahuje se nad postýlku a tlačí dítěti hlavu do polštáře. Paní Prosserová omráčená hrůzou uchopila dítě a utíkala s ním do manželovy ložnice, kde se s chůvou i panem Prosserem uzamkli. Hned nato uslyšeli zvenčí známý slabý klepot. Podobných příhod bylo mnohem víc, ale jedno se vždy shodovalo: Pokaždé byla spatřena ruka nebo přízrak jakési ruky, nikdy nebyla spatřena osoba, které by dlaň nebo paže patřila. Ta ruka nebyla od těla oddělena, jak by se snad mohl někdo domnívat, zcela určitě patřila k nějakému tělu, ale zjevovala se vždy takovým způsobem, že ten, jemuž patřila, zůstával skryt před zraky lidí.

To je tedy několik příkladů strašidelných jevů, které pozorovalo v Prejzovém domě více než dvacet hodnověrných svědků.

Ve jménu pravdy je nutno poznamenat, že v poslední době se zatím ani ruka, ani tajemné zvuky neobjevily.

A tak, když Liliana usnula s nosíkem v krajkových poduškách a Sally se odbelhala do kuchyně, aby poklidila po večeři, rozhostil se v chapelizodských domácnostech klid a mír, jako kdyby tomu ani nemohlo být jinak.

Zrána příštího dne, když se doktor Toole procházel se svými psy kolem mlýna, spatřil dva kočáry zaparkované před Mosazným hradem, starým domem u řeky. Toole, který si vzpomněl, že dům byl nedávno pronajat na tři měsíce pro pana Dangerfielda, zpomalil trochu v chůzi a těšil se, že spatří toho chválami obestřeného muže. Byl zklamán. Pan Dangerfield nepřijel. Dostavila se jen paní Jukesová, hlučná hospodyně s kyselým obličejem, a s ní přicestovala služka a velká hromada kufrů a krabic. Toole chtěl promluvit s kočím, ale ten nadával na horko, na neposlušné koně a na hospodyni, a tak se obrátil, zavolal psy a vydal se k Fénixu, kde právě čeledín odváděl do stáje tři jezdecké koně ― někdo tedy přece jen přijel.

Příjezd pana Dangerfielda očekávala i podnikavá paní Macnamarová s dcerou. Magnolia nedokázala svou zvědavost skrýt, a co chvíli se vykláněla z okna, zdali ten zázračný pan Dangerfield už náhodou nejede.

Doktor Walsingham si vyjel na návštěvu do Prejzového domu. Našel dům plný řemeslníků, hlavní vchod byl dokořán a pan Mervyn, ten strážný duch toho strašidelného místa, přicházel právě po schodišti a přívětivě se na návštěvníka smál. Vysoký štíhlý Mervyn měl černé vlasy až na ramena a jeho melancholický pohled smutných očí v bledém obličeji mu dodával vzezření důstojného klidu. Uvedl faráře do pokoje obloženého cedrovým dřevem a nabídl mu židli u okna s výhledem na zpustlý sad, kde se mezi stromy procházely po nocích ony podivné postavy, o kterých si šeptal celý Chapelizod.

V pokoji byla pouze dvě křesla, ale Mervyn se usmíval a omluvil se faráři za to skromné přijetí a slíbil, že už příště uvítá milého návštěvníka v zařízeném domě.

Mervyn si faráře oblíbil a pociťoval důvěru k tomu rozvážnému muži, který uměl tak vesele vyprávět, smál se hlučně a přátelsky na něho mrkal nevinnýma modrýma očima. Mervyn, který si uvědomoval, jak na něho přítomnost příjemného faráře působí uklidňujícím dojmem, si říkal, že doktor Walsingham musel být před takovými dvaceti lety jistě velmi oblíbený. Byl zdvořilý, čestný, jemný a uměl zažertovat s dámami a potěšit slečny, přestože občas zapomínal, že latina není zrovna jazyk, určený k laškovné konverzaci.

Mervyn hovořil otevřeně a bez zbytečných formalit, a tak farář zjistil, že ten mladý muž nemá žádné určité životní plány. Jen tak lehce si pohrával s myšlenkou, že by snad mohl odjet do Ameriky nebo vstoupit do diplomatických služeb. Ale všechny jeho plány byly právě jen plány. Jediné, po čem doopravdy toužil, byla změna ― jakákoliv změna.

Farář Mervyna dlouho nezdržoval. Na zpáteční cestě se potkal s lordem Castlemallardem, který přijížděl s čeledínem v patách zvolna do Chapelizodu. Lord, který vypadal stále tak trochu přiospale, byl považován za dobrého obchodníka, ale ve skutečnosti mu pouze činilo potěšení pokoušet osud. Peněz na to měl dost. Ti zasvěcení věděli, že jeho obchodům by nejvíce prospělo, kdyby se o ně lord přestal zajímat.

Lord jel do města, aby se přesvědčil, zda již Dangerfield dorazil, a teď, když spatřil faráře, zpomalil, aby se k němu mohl farář připojit. S Walsinghamem se stýkal rád, neboť kněz měl urozený původ a mimoto se přiženil do velmi dobré a staré rodiny. Když viděl, že se Mervyn zařizuje v Prejzovém domě, pohoršené se ušklíbl. O Mervynovi se totiž začalo po městečku povídat, že je trochu šílený.

„Je to jistě slušný mladý muž a hezky se obléká,“ řekl lord se zjevnou nespokojeností, „ale nerad se s ním stýkám. Není to jeho vina, ale člověk nedokáže odmyslet ― jisté věci! Snad by bylo vhodné, kdyby mu někdo z přátel poradil, aby se neoblékal do toho černého sametu, rozumíte-li mi. Prostě se v jeho společnosti necítím dobře ― ten jeho obličej, takový bledý, vypadá jako tvář někoho, kdo je ještě bledší, rozumíte mi? I v jeho voňavkách je cítit pach krve ―“ Odmlčel se a chvíli roztržitě pošvihával jezdeckým bičíkem. „Člověk si nemůže dovolit nebýt milý, ale k tomu, aby byl mým vítaným hostem, k tomu se přinutit nemohu. Vy to chápete, Walsinghame, já ho opravdu lituji, snažil jsem se k němu být milý, vždyť to víte. Deset let jsem mu dělal poručníka, spravoval majetek, ale žádnou autoritu jsem u něho nikdy nepociťoval. Já jsem dobrák, pane, ale u všech všudy, lepší by bylo, kdyby se usadil jinde. Ten jeho způsob života bez zaměstnání, zcela nečinný, a to oblékání! A teď ta výstřednost s Prejzovým domem. To není jen můj názor, pane. Začne zařizovat ten starý dům, vždyť je na spadnutí ― aspoň se to říká. Copak v něm není dost strašidel? Nutter to také tvrdí a pan Sturk od dělostřelců, neobyčejně rozumný muž, ten také. Je to hnusný dům, vy víte, jaké jsem měl kvůli němu nepříjemnosti. Copak se tam udrží služebnictvo? A co tu vlastně chce? Jaké má plány? Neřeknu, kdyby se zdržel týden dva, dal vše do pořádku a zase odcestoval, ale on se tu usadí. Lidé ho stejně prokouknou, pane, ať si říká Mervyn nebo Fitzgerald nebo Thompson, to mu nepomůže. Zdejší lidé jsou mazaní. U čerta, pane, pardon, zdejší lidé jsou velice mazaní, řekl bych, že někdy mazanější než Nutter.“

A tak tato jednostranná konverzace pokračovala dál a dál.

Na vysvětlenou je dobře vědět, že Sturk lordovi doporučoval, aby Prejzový dům znovu zakoupil, neboť by to mohla být z mnoha důvodů výhodná koupě. Proto tedy lorda Mervynovy „výstřednosti“ rozčilovaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům u hřbitova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.