Inna Rottová

Inna Rottová vystudovala Strojní fakultu Vysoké školy textilní, obor konstrukce strojů a přístrojů provozu lehkého a textilního průmyslu, poté rok pracovala jako konstruktérka v Závodech textilního strojírenství a po přestěhování do Prahy působila ve Výzkumném stavu pro sdělovací techniku (VÚST).

V letech 1963–1971 byla učitelkou odborných předmětů na učňovské škole, poté (1971–1992) se živila jako tlumočnice a překladatelka na volné noze. Publikovala přes 400 povídek v různých časopisech a novinových přílohách. Vydala již přes 26 knih, které začaly vycházet od r. 1990. Až do roku 1998 publikovala pod jménem Mirovská, od r. 98 píše pod jménem Rottová (někdy taky Rott).

Případ dárkové kazety

Podivný případ vraždy popisuje autorka očima dvou žen - Martiny, mladé brigádnice v drogerii, a Sabiny, policejní vyšetřovatelky. Nedlouho před Vánocemi došlo v obyčejné malé drogerii k vraždě. Vedoucí prodejny byla nalezena zastřelená u pultu, na němž zůstala dárková kazeta. Žádné stopy po vloupání nebo krádeži policie neobjevila, nenašla ani zbraň. Podivný případ dostala na starost Sabina Hronová, bývalá houslistka a nyní úspěšná vyšetřovatelka. Postupně zjistila, že podezřelých, kteří oběť k smrti nenáviděli, je celá řada. Hezká vedoucí drogerie totiž ráda a s chutí ubližovala. Nesnášela spokojené a šťastné lidi. Jedny jen urazila, jiným narušila vztahy či poškodila zdraví, ale některým zničila celý život. Nakonec však na svou zálibu doplatila…

Inna Rottová

Případ dárkové kazety

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Inna Rottová c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-039-0

MARTINA

1

„Ale já za to nemůžu!“ vykřikla jsem a probudila se. Vytřeštěně jsem zírala do tmy. Pak jsem si rozsvítila lampičku. Malý budík na nočním stolku ukazoval tři hodiny.

Zjistila jsem, že mám mokrou tvář. Brečela jsem ze spaní.

Zhasla jsem lampičku. Otočila jsem se. Zavřela jsem oči.

Najednou jsem seděla na posteli. Na podlaze ležela Malásková. Prudce se vztyčila.

„Nechám tě klidně spát,“ řekla, „ale musíš mi říct, kdo mě zabil.“

„Nevím.“

„Jak to že nevíš?“ Z ničeho nic se v její ruce objevila nějaká bombička s rozprašovačem. „Celý rok ho neumíš najít?“

„Ale já za to nemůžu!“ Snažila jsem se schovat pod deku, ale paní Malásková ji ze mě strhla.

„A kdo za to může?“

„Hledá ho policie!“

„A co ty?“

„Já za to nemůžu…“

„Já ti ukážu, že můžeš!“

„Ne! Nemůžu! Já za to opravdu nemůžu!“ křičela jsem. Vytrhla jsem ze šéfčiných rukou bombičku. Ta se ale proměnila v pistoli. Chtěla jsem vystřelit, ale uvědomila jsem si, že je to jen dřevěná hračka.

„Věřte mi. Já fakt za to nemůžu!“ vykřikla jsem zase a probudila se…

Budík ukazoval čtyři.

Cítila jsem, že už neusnu. Přemýšlela jsem. Proč se mi zase vrátil ten sen? Přece se mi o Květě Maláskové už dlouho nezdálo.

Od její smrti uplynul víc než rok. Ale ve snu se mi občas vracel ten okamžik, když jsem málem zakopla o její tělo.

Šéfka tehdy ležela zkroucená u prodejního pultu. A hned jsem nějak pochopila, že je mrtvá. I když jsem nikdy předtím žádnou mrtvolu neviděla. Jen v kině a v televizi.

Víc než rok jsem se snažila vymazat tu scénu z paměti.

Napřed to vůbec nešlo. Asi to bylo tím, že za mnou několikrát přišli policajti. První dva měsíce. Ale pak se už neobjevili. Snad už vypátrali vraha.

Zírala jsem do tmy a najednou jsem pochopila, proč se mi o Květě Maláskové zdálo. Právě včera jsem uvažovala, jestli bych se neměla zeptat, jak to pátrání dopadlo. Ale pak jsem si to rozmyslela. Není dobře na sebe policii zase upozorňovat.

2

Nejhorší byl ten první výslech.

Usadili mě v zadní místnosti. Vpředu v prodejně cvakal foťák. Bzučela kamera. V otevřených dveřích jsem občas zahlédla nějaké chlapy. Asi techniky. Něco vyměřovali. Prohledávali snad i panty odklápěcího pultu.

Rovnou přede mě se posadil muž v civilu. Dokonce si ke mně přisunul židli. Málem jsme se dotýkali koleny. Snad se mi i představil. Ale jeho jméno a hodnost jsem přeslechla.

Svou pozornost jsem soustředila na dívku v policejní uniformě, která se postavila vedle něj. Jako stráž. Nebo jako králův pobočník.

Byla asi stejně stará jako já. Snad o pár roků starší. Něco kolem pětadvaceti. Měla inteligentní obličej, zelené oči a černé vlasy. Uniforma na ní seděla jako cestovní kostýmek navržený pro nové módní trendy.

Byl tam ještě jeden uniformovaný policajt. Ten si mě moc nevšímal. Rozhlížel se kolem. Nejvíc ho zajímaly krabice narovnané u zdí.

„V kolik se to stalo?“ ptal se chlap v civilu.

„Před sedmou,“ odpověděla jsem.

Vyndala jsem si z kapsy mobil. Na displeji bylo půl desáté. Je to možné, že uplynulo jen něco málo přes dvě hodiny?

„V kolik zavíráte?“ ptal se, jako by to nevěděl.

„V sedm,“ řekla jsem.

„A výstřel jste zaslechla…?“

„Několik minut před zavřením.“

Vzpomněla jsem si, že v detektivkách má soudní lékař práci, aby určil dobu smrti. Tady i bez lékaře jim to můžu říct přesně na minutu. A je tu vůbec lékař? Asi ano.

Do hlavy mi lezly úplně zbytečné myšlenky. Najednou jsem si připadala jako v nějaké televizní inscenaci. Jen jsem nevěděla, jakou roli mi režisér přidělí. Svědkyně nebo podezřelé.

Dokonce mě napadlo, že by to mohla být docela slušná detektivka. Podezřelým tu bude kdekdo, ale objeví se nějaký bodrý detektiv, elegán a sympaťák, někdo jako Erbenův kapitán Exner, a přijde na to, že hezkou majitelku prodejny drogerie zabila její mladá brigádnice. Tudíž já.

Civil mi položil další otázku:

„Kde jste právě byla?“

Měla jsem matný dojem, že jsem už na tuhle otázku předtím odpovídala. Ale poslušně jsem řekla:

„Tady. Vzadu.“

„Co jste dělala?“

Musela jsem si vzpomenout.

„Asi jsem se převlíkala. Nebo…“

„Nebo?“

„Nebo jsem rozbalovala Rochera.“

„Co?“

Zelenooká černovláska v uniformě mu napověděla:

„Slečna myslí zboží značky Yves Rocher.“

Zase se mi úplně nevhodně vybavilo, co mi vyprávěla máma. Že prý dřív taková francouzská kosmetika byla k dostání jen v Tuzexu. A teď se běžně prodává v kdejaké drogerii. Včetně té naší, na konci malého sídliště ze začátku šedesátých let minulého století.

Na tom sídlišti stály první typy paneláků s převážně malými dvoupokojovými byty. Jiří mi vyprávěl, že se tu ještě několik let po přestěhování všichni topili v bahně. A pro každou maličkost museli jezdit přeplněným autobusem na konečnou tramvaje. Pak z konečné ve stejně nabité elektrice až do centra. Do paneláku na sídlišti se před těmi skoro padesáti lety nastěhovaly mladé rodiny s malými dětmi. Jiřího dceři byl tehdy necelý rok.

Na tom sídlišti bydlel Jiřího kolega. Byl rozvedený, žil sám a většinu času pracoval v zahraničí.

Jiří měl od jeho bytu klíče. Aby se mu postaral o kytky a poštu. A kdyby prý náhodou potřeboval dočasný azyl, klidně v tom bytě může zůstávat, jak dlouho chce. Jiřího kolega byl přesvědčen, že každý chlap občas zatouží po soukromí, útulku, tajném úkrytu, kam nikdo z jeho blízkých nesmí. A kam si může někoho přivést. Tím ,někoho‘ mínil přítelkyni nebo milenku.

Teď na tom sídlišti zbyli už jen důchodci. Takový mrňavý dvoupokojový byteček pro osamoceného člověka nebo chudé důchodce je akorát.

Bylo to klidné sídliště. Ani lupiči prý o ty sídlištní penzisty neměli zájem.

Až do loňské vraždy…

3

„Jak těsně před sedmou?“ upřesňoval ten detektiv nebo kdo to vlastně byl.

„Asi patnáct nebo deset minut,“ uvedla jsem. Podívala jsem se na policistku.

„Určitě víte, že v té době v prodejně nikdo další nebyl?“ vložila se do toho.

Všimla jsem si, jak civilista po ní střihl očima. Asi překročila své pravomoci.

„Určitě to nevím. Jen jsem zaslechla, že nějaký muž chtěl ukázat dárkovou kazetu,“ řekla jsem směrem k uniformované dívce. Budila ve mně větší důvěru než ten její šéf.

Má odpověď ho ale neuspokojila.

„Jak o ni požádal?“

„Normálně,“ pokrčila jsem rameny. Měla jsem nutkání tomu bodrému svalovci říct, že by neměl ztrácet čas tím vyptáváním a raději jít zločince chytat. Přece nemusí být daleko, když uplynuly jen dvě a půl hodiny.

Ale civil chtěl, abych upřesnila:

„Co znamená normálně?“

Pokusila jsem se napodobit lupičův hluboký hlas.

„Mohla byste mi ukázat dárkovou kazetu?“ zeptala jsem se skoro basem. „Tamtu…“ Uvědomila jsem si, že přece jen přeháním. Svým normálním hlasem jsem dodala: „Asi na tu kazetu ukázal.“

Ale můj herecký výkon detektiva zaujal.

„Poznala jste jeho hlas?“

„Vůbec ne,“ odpověděla jsem bez zaváhání.

„Mluvil česky nebo s cizím přízvukem?“

„Česky. Úplně normálně… Ruský přízvuk tedy určitě neměl,“ zdůraznila jsem.

„Odhadla byste, jestli patřil staršímu nebo mladšímu muži?“

Můj přednes asi nebyl dokonalý.

„Nevím. Hádala bych spíš na…“ chtěla jsem říct, že na mladšího, ale zas tak moc lhát jsem nechtěla, „tak středního věku…“

Detektivovi mé zaváhání neušlo.

„Nikoho známého vám nepřipomínal?“ zavrtal se do mne očima.

„Ne.“

„Nenapadá vás, komu by mohl patřit?“ opakoval tu stejnou otázku trochu jinak.

„Ne,“ odpověděla jsem jednoznačně.

Dostala jsem trochu strach, že prozradím, jak mi ten způsob výslechu leze na nervy. Ale zase z jiného hlediska jsem se kvůli těm otázkám už ovládla. Zmizela slabost v kolenou, podivné svíraní v žaludku a tlak v hlavě.

Jenže civil se tvářil, že mi nevěří.

„Jste si jistá, že ten hlas nepatřil někomu z vašich známých?“

„Ano. Jsem si jistá,“ řekla jsem pevně.

Tu pevnost jsem asi trochu přehnala.

Koukl se na mě číhavě. Jako by zavětřil, že neříkám pravdu.

Zavětřil správně.

Hned jak jsem uslyšela: „Dobrý večer!“ se mi rozklepala kolena. Jiří! Doktor Jiří Kunc sebral odvahu a přišel do krámu. Přišel, aby se mi omluvil a řekl, že beze mě nedokáže žít, že se rozvede, že všechno a všechny opustí, že se vykašle na manželku, děti, vnoučata, majetek, že se mnou začne nový život, že…

Už jsem chtěla vpadnout do prodejny. Včas jsem se zarazila.

Muž, který měl Jiřího hlas, požádal o dárkovou kazetu.

Okamžitě jsem pochopila, že by Jiří na usmířenou dárkovou kazetu nekupoval.

Bylo mi do pláče.

Před půl rokem mi Jiří řekl, že se nesmíme scházet. Manželka mu pohrozila, že přijde o dům, veškerý majetek a prosperující hudební vydavatelství. Zřeknou se ho i jeho obě dospělé dcery a nikdy neuvidí svá vnoučata.

„Jak na nás přišla?“ nechápala jsem.

Byli jsme velmi opatrní. O našem vztahu přece nikdo nevěděl. Kromě mé matky, babičky a mé kamarádky a spolužačky Lucky. Ale mohla jsem odpřisáhnout, že by to babička a matka nikomu neprozradily. Ani má kamarádka Lucka by to nikomu neřekla, i když nechápala, co vidím na postarším panu doktorovi a muzikologovi.

„Nemám ponětí, kdo jí to donesl,“ odpověděl zoufale.

„Asi nás někdo spolu zahlédl.“

„Není to vyloučeno,“ uznal. „Ale kdo?“

Oba jsme tehdy brečeli.

Na rozloučenou mi dal zlatý přívěsek – čtyřlístek a k němu řetízek.

Kdyby se ke mně rozhodl Jiří vrátit, určitě by mi zavolal. Nebo by mi poslal esemesku. Jeho dřívějšími nádhernými esemeskami byla paměť mého mobilu přeplněná. Prostě jsem je nedokázala smazat.

Ne, Jiří by do prodejny nepřišel.

Ten hluboký, mužně podmanivý hlas připomínající amerického zpěváka Kohena mohl patřit nějakému postaršímu chlapovi, který nutně potřeboval dát něco pod stromeček pro svou starou, o niž už dávno nestojí. Tedy pro manželku. Nebo taky možná tu kazetu kupoval pro tchyni, když má třeba ženu podstatně mladší, než je sám. Chybí mu fantazie a chuť si něco vymýšlet. Nejde mu o to, aby nějaké ženě udělal opravdu radost, chce jen splnit nepříjemnou, ale nezbytnou vánoční povinnost.

Jiří by své padesátileté manželce dárkovou kazetu určitě nedával. Snad nějaký šperk nebo výtvarné dílo.

Takže jsem byla skoro jistá, že to nebyl Jiřího hlas. Skoro…

Samozřejmě jsem na toho chlapa byla zvědavá. Jestli kromě hlasu se taky Jiřímu podobá.

Ale pak tím svým erotickým hlasem řekl tu podivnou větu, která mi trochu vyrazila dech. Hned nato se ozvala rána jako z bouchacích kuliček a takřka současně zvonkohra oznamující zavírání dveří.

Přesto se mi policii nechtělo prozradit, že ten hlas patřil muži, kterému by mohlo být přes padesát.

4

„Teď nám povězte, co se stalo potom,“ nařídil mi detektiv s přehnanou artikulací. Tak se mluví s nedoslýchavými a duševně zaostalými. „Myslím, co se stalo uvnitř v prodejně.“

Chvíli jsem mlčela.

Detektiv mi pomohl:

„Říkala jste, že jste slyšela, jak muž…“

„Ano. Slyšela jsem, jak ten chlap řekl: ,Takové, jako jste vy, si nezaslouží, aby žily‘…“

„Překvapilo vás to?“

„No, udivilo mě to,“ použila jsem přesnější výraz.

„Proč?“

„Že to řekl tak slušně.“

„A vlastně spisovně,“ doplnila mě policistka.

„Tvrdíte tedy, že jste zaslechla výstřel,“ neptal se detektiv. Konstatoval.

„Ano. Snad.“

„Co to znamená – snad?“ policista v civilu se na mne podíval hodně přísně.

„No, napřed mi nedošlo, že je to výstřel. Byl to takový zvuk, jako když se práskne nafouknutým sáčkem,“ rozpovídala jsem se. „Znáte to?“

Po jeho tváři prolétl nepatrný úsměv. Hned vypadal sympatičtěji.

„Do prodejny jste se nepodívala?“ zeptal se pořád ještě se stínem toho pousmání.

„Právě že ne,“ taky jsem se trochu usmála. Ale omluvně. „Pak mě ještě napadlo…“

„Ano? Co vás ještě napadlo?“ byl zvědavost sama.

„No, že tam vlezli kluci a hodili bouchací kuličku. Jen mi bylo divné, že Květa, totiž paní Malásková, ty kluky neseřve…“

„Takže jste se přece jen šla podívat?“

„Ano. Prostě, převlékla jsem se a šla jsem do prodejny říct paní Maláskové, že už jdu domů.“

„Viděla jste toho muže?“ Pořád stejná otázka.

„Ne,“ byla to stejná odpověď.

„Nezahlédla jste ho ani v okně?“

„Nezahlédla jsem ho ani skrz výlohu.“

„Takže jste přišla do prodejny,“ kývl k závěsu, který odděloval prodejnu od skladu, „a co jste dělala pak?“

Zase jsem pocítila nepříjemný tlak v žaludku.

„Já?“

„Ano – vy,“ řekl až podezřele klidně.

„Už si nepamatuju. Byl to šok, když jsem uviděla Květu, totiž paní Maláskovou, ležet a…“ Najednou se mi chtělo zvracet. Nadechla jsem se, vydechla a s přemáháním uzavřela: „Zavolala jsem sto padesát osmičku.“

„Ale nevolala jste hned,“ připomněl mi.

„Ne…“

„Proč?“

„Chtěla jsem volat záchranku. Ale nějak mi vypadlo číslo.“ Podívala jsem se na mobil. Můžu jim to na displeji ukázat. Bude tam i přesně čas, v kolik kam jsem volala.

„Hlásila jste loupežné přepadení. O tom, že paní vedoucí je mrtvá, jste se nezmínila…“ poznamenal detektiv. Jako by mi to vyčítal.

„Přece říkám, že mě hned nenapadlo, že je mrtvá,“ přiznala jsem popravdě.

Opravdu jsem v prvním okamžiku myslela, že Květa jen omdlela. Až když jsem se nad ni naklonila, uviděla krev a nehybné skelné oči, málem jsem taky ztratila vědomí.

„Tak proč jste volala policii a ne sto dvanáctku, kde by vás mohli spojit se záchrannou službou?“ zeptal se přísně.

Vzhlédla jsem překvapeně. Podle mě to byla úplně zbytečná otázka. Nebo mě snad podezírá, že…

„Nenapadlo mě to,“ pokrčila jsem rameny.

„V kolik že to přesně bylo?“ zeptal se zase. Už poněkolikáté. Snad mě chtěl splést. Anebo jen čekal, až technici prohlásí, že už skončili.

Kolem dokola mi pořád kladl stejné otázky. Sem tam zasáhla uniformovaná slečna.

Pak chtěli, abych zkontrolovala peníze v pokladně. Podle mě to měli udělat hned. Možná, že to už udělali, ale to mi ušlo. Zdálo se, že lupič neodnesl ani korunu. Jen tu nejdražší dárkovou kazetu. Na regálu jsem ji nenašla. Nebyla ani na pultu. Ten komplet s parfémem, toaletní vodou a mýdlem jsem nikde neviděla.

Ta dárková kazeta stála necelou tisícovku.

To je neuvěřitelné, že ten lupič zabil Maláskovou kvůli takové prkotině, pomyslela jsem si, když odnášeli tělo mé šéfky.

Snad jsem to řekla nahlas. Uniformovaná slečna vedle mě to tiše opakovala:

„Ano, je to neuvěřitelné. Pokud ta paní umřela opravdu jen kvůli kazetě.“

A v tom okamžiku zazvonil můj mobil. Na displeji se objevilo jen „NOVÝ HOVOR“.

„Haló!“ ozvala jsem se. „Haló! Haló!“

Odpovědělo mi ticho.

„Neodpovídá,“ postěžovala jsem si uniformované dívce.

„Tak zkuste zavolat zpátky. Přece tam máte číslo volajícího.“

Udělala jsem to.

Nikdo se neozýval.

„Ukažte,“ požádala policistka. Podívala se na displej. „Je to z budky,“ určila.

Dostala jsem hrozný strach. Co když to volal vrah, který se bojí, že jsem ho zahlédla? A teď půjde po mně.

V podstatě jsem dost zbabělá.

Druhý den jsem nevydržela a zavolala Jiřímu na mobil. Z telefonní budky. Aby se na jeho displeji neobjevilo mé číslo.

„Kunc,“ ohlásil se hned. Klidně a rozvážně.

Zavěsila jsem.

Stála jsem bezmocně v budce. Najednou se automat rozdrnčel.

Zírala jsem nechápavě na přístroj. Pak mi došlo, že Jiří volá na číslo, které se objevilo v jeho mobilu.

Tiše, skoro po špičkách, jako by mě mohl slyšet, jsem opustila budku.

Ještě několik metrů jsem slyšela, že telefon v budce pořád vyzvání.

5

Za několik dnů mě na chodbě fakulty zastavil asi třicetiletý muž. Byl sice v civilu, ale hned jsem v něm poznala policajta.

Docela mě to udivilo. Vůbec jsem si nevzpomínala, že bych jim řekla, kde a co studuju. A že jsem právě měla dělat zápočet z bezpečnostních zařízení v chemických provozech.

„Václav Lorenc, oddělení vražd,“ představil se.

Napadlo mě, že by se takové jméno spíš hodilo k umělci nebo politikovi než k policajtovi.

„Udělala jste zápočet?“ zeptal se, jako kdyby to bylo pro něho důležité. Když jsem přikývla, usmál se: „Gratuluju.“

Překvapeně jsem vzhlédla.

„Dělal jsem strojařinu. Dva semestry,“ vysvětlil. „Pak jsem zběhl na práva.“

Změřila jsem si ho pohledem. Na doktora práv rozhodně nevypadal. Ale práva se snaží udělat kdejaký úředník. Absolventi práv jsou zaměstnáni v jakémkoli oboru.

„Pojďte,“ ukázal mi k východu.

Šli jsme vedle sebe dlouhou chodbou. A zase mi kladl v podstatě stejné otázky: V kolik to přesně bylo? Mohl tam být ještě někdo? A jak s ním mluvila paní Malásková? Nezdálo se vám, že paní Malásková toho muže zná?

A tu se mi vybavil vysoký mužský, který se jednou v létě objevil v prodejně.

Vždycky sebejistá Květa se najednou vyplašila. „Musím honem na záchod,“ prohodila. „Obsloužíš ho,“ a zmizela.

Muž si mě nepokrytě prohlížel. Bylo to trochu nepříjemné. Ale byl velmi slušně oblečený. Dobře oholený. Přes rameno měl kameru. Dlouho si vybíral kartáčky na zuby, jeden si koupil a když odcházel, pořád se za mnou ohlížel.

Další den přišel zas. Květa si okamžitě potřebovala odskočit.

Tentokrát chtěl vodu po holení. Najednou se mě zeptal, co studuju. Asi usoudil, že jsem tu brigádně.

Objevil se i třetí den a má šéfka zase honem odběhla.

Muž mě požádal o zubní pastu. Když jsem od něj brala peníze, najednou jsem si všimla, že má v ruce malý mobil.

„Vy mě fotíte?“ došlo mi.

„Vadilo by ti… vám to?“

„Samozřejmě mi to vadí,“ řekla jsem pobouřeně.

„Tak promiňte.“

„Smažte to!“ rozkázala jsem.

„Jistě,“ neprotestoval.

Chtěla jsem ho požádat, aby mi ukázal, že snímek smazal. Ale uvědomila jsem si, že mi to klidně může odmítnout.

Nevěděla jsem, co mám dělat.

Neudělala jsem nic.

„Vy toho chlapa znáte?“ zeptala jsem se Květy, když se do prodejny vrátila.

„Ani ne.“

Bylo mi jasné, že lže.

„Kdo to je?“

„Přece ti říkám, že ho neznám.“

„Tak proč se ho bojíte?“

„Jak jsi na to přišla, že se ho bojím?“

„Že pokaždé utečete.“

„Nebojím se ho a neutíkám,“ prohlásila přísně. Jen ho nechávám, aby si tě pořádně prohlídl. Chodí sem kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“ divila jsem se.

„Přece tě fotil, ne?“ prozradila, že mě ze zadní místnosti sledovala. „Příště si tě možná natočí.“

„Je to… filmař?“ plácla jsem a zastyděla se. Jako malá holka. Přece dneska má spousta lidí kameru a točí.

Ale má šéfka se rozesmála. „No vidíš, jak jsi ho odhalila.“ Najednou zvážněla. „Ale nikomu to neříkej. Hlavně ne své máti,“ řekla důrazně a obrátila se ke mně zády.

Z nějakého důvodu se o tom už nehodlala bavit. Přesto ve mně zůstal pocit, že tu něco nehraje.

Rozhodla jsem se, že až se tu příště ten filmař, nebo kdo to byl, objeví, hned se ho zeptám, o co mu jde.

Jenže žádné příště už nebylo. Do prodejny už nikdy nepřišel. Popravdě řečeno, cítila jsem trochu zklamání. Ale pak jsem ho pustila z hlavy.

6

Teď jsem přece jen váhala, jestli mám nebo nemám Lorencovi o tom muži povědět.

Rozhodla jsem se, že nemám.

Na konci chodby jsem se málem srazila se sekretářkou katedry.

„Slečno Kaiserbachová, nějaký pán volal na katedru,“ spustila trochu udýchaně, „a ptal se, jestli jste byla ve škole a udělala zápočet.“

Pohlédla jsem na ni tázavě.

„Nějaký doktor Novák,“ odpověděla na mou nevyřčenou otázku a pokračovala: „Řekla jsem mu, že ano. Doufám, že je to pravda?“

„Ano.“ Otočila jsem se k Lorencovi: „Byl to někdo od vás?“

„Nevím,“ odpověděl zamyšleně. „Chtěl vědět ještě něco?“ obrátil se na sekretářku.

„Ne. Jen tohle. Poděkoval mi a zavěsil.“

Chtěla jsem poznamenat, že je to přímo dojemné, jak se policie stará o studijní úspěchy svých svědků. Nebo podezřelých.

Ale v přítomnosti sekretářky to samozřejmě nešlo.

Lorenc mě doprovodil k metru.

Cestou mi zase kladl pořád ty stejné otázky. Odpovídala jsem mu krátce – ano, ne.

Trochu jsem se styděla. Měla jsem dojem, že si nás na ulici každý všiml. Viděl, že kráčím vedle policajta.

Přišli jsme ke stanici metra. Chtěla jsem se s ním rozloučit. Dokonce jsem mu podala ruku.

„Slečno Martino,“ zadržel mou ruku ve své. „Můžete si vybrat. Buď teď spolu půjdeme k nám do kanceláře,“ koukl na mě skoro laskavě, abych ocenila, že neřekl na oddělení, ale takhle neutrálně – do kanceláře. „Anebo přijďte k nám zítra v jedenáct hodin.“

Žádné „dostavte se“, jako by mě zval jen na přátelskou návštěvu.

„Proč?“ zeptala jsem se hloupě.

„Musíme sepsat protokol. Tak půjdeme?“ navrhl.

„Ne… Raději zítra.“ Nechtělo se mi cestovat metrem s policejním doprovodem.

„Výborně,“ hned souhlasil. Asi taky netoužil setrvat v mé společnosti. „Tady máte, kde mě najdete,“ podal mi předvolání. „Odevzdáte to na vrátnici.“

Vtom jsem si to rozmyslela.

„Ale zítra… vlastně musím na přednášky…“

„…a měla byste přece jen čas hned teď?“ nechával mě, abych se rozhodla.

Přikývla jsem.

Cestou metrem se mě vyptával, co ráda čtu. Vůbec se nedivil, když jsem mu řekla, že moderní americkou literaturu, včetně ženských spisovatelek, jako například Joyce Carol Oatesovou a Eriku Jongovou. Kupodivu věděl, o koho jde.

Vyslýchali mě necelou hodinu.

Kromě Lorence u toho seděl ještě mladý civil, který byl v drogerii. Nepochopila jsem, jestli je to Lorencův podřízený nebo naopak šéf. Nejspíš šéf, protože Lorenc ťukal do počítačové klávesnice.

Na střídačku opakovali stejné otázky jako předtím a já jsem stejně odpovídala. Jen se ještě zeptali, jestli znám bývalého muže Květy.

Neznala jsem ho.

A jestli taky znám jejího současného přítele.

Ani jsem nevěděla, že nějakého má.

Vypadali trochu zklamaně. Došlo jim, že o osobním životě své šéfky nevím nic.

Pak se ještě zeptali, jestli vím o někom, kdo ji hodně neměl rád. Přímo nenáviděl.

Řekla jsem, že nevím. Přece jim nebudu vykládat, že ji nesnášela má babička a matka.

Pak jsem si přečetla vytištěný protokol, podepsala jsem ho, Lorenc mě požádal, abych se mu ozvala, kdybych si na něco vzpomněla, doprovodil mě k východu a popřál mi hezký zbytek dne.

7

Drogerie byla zavřená. Co se stalo se zbylým zbožím, jsem nevěděla.

Sehnala jsem si novou brigádu – třikrát týdně večerní úklid. Za čtvrtinu platu, který jsem dostávala v drogerii.

Přesto ve mně pořád zůstával nějaký strach.

Snad kvůli tomu podvědomému strachu se mi často zdály podivné sny.

Ve snu mi nějaký chlap, kterému jsem neviděla do tváře, strkal do rukou pistoli. Snažila jsem se ho přesvědčit, že neumím střílet. A pořád jsem se pokoušela toho chlapa ujistit, že paní Malásková vůbec není tak špatná, jak se o ní povídá, a nezaslouží si, aby ji zabili. Jako důkaz jsem uváděla, že mě do své prodejny přijala na odpolední brigádu a mimořádně dobře mi platila. Určila mi plat jako zkušené vyučené prodavačce. Přece už to samo svědčí o mnohém.

Předtím jsem dlouho marně sháněla nějakou brigádu, při níž bych mohla studovat. Když jsem se na začátku října dozvěděla, že existuje možnost pracovat v laboratoři, hned jsem se hlásila. Mladý vedoucí se podíval na můj index, pak na mě a znova na index.

„Jste výborná,“ řekl a uznale dodal: „A moc hezká. Je vás škoda pro chemickou laboratoř.“

Chtěla jsem protestovat, ale klidně mi vysvětlil:

„Tak hezká dívka si určitě sežene lepší zdroj příjmů než tady v laboratoři.“

Snad to ani nemyslel urážlivě. Proto jsem to spolkla.

„Jenže v rámci studentské vědecké práce….“ začala jsem.

Přerušil mě:

„Máme plný stav,“ a otočil se ke mně zády.

Nic vhodného jsem nenašla. V jednom podniku by o mě docela měli zájem, jenže na celý úvazek, na osm a půl hodiny. Dokonce mi doporučili, abych přestoupila na dálkové studium. To jsem nechtěla.

Na odpolední uklízení v úřadech a v nemocnicích měli Ukrajinky. Většina z nich byly lékařky a zdravotní sestry, ale u nás neuznávali jejich diplomy.

V supermarketech u pokladen pracovaly vyučené prodavačky a absolventky ekonomických škol. Pracovaly na směny, někdy i šestnáct hodin.

Jiří mi několikrát navrhl, abych pro vydavatelství jeho ženy přepisovala a upravovala texty obálek. Sliboval, že by na mne nikdy nespěchal. Že by tu práci přizpůsobil mým časovým možnostem. Ale bylo mi jasné, že to je jen záminka, jak mi finančně pomoct. Odmítla jsem to tak razantně, že se o tom už nikdy nezmínil.

A právě jednou, cestou od stanice autobusu, kde na mě Jiří čekal, k našemu azylovému bytu jsme míjeli malou drogerii, když si Jiří vzpomněl, že nám došly zásoby toaletního papíru a mýdla.

Vešli jsme do prodejny.

A zase jsem se přesvědčila, jak Jiří působí na všechny ženy. Prodavačka se totiž hned rozzářila. Usmívala se, začala vykládat o počasí, jak touží, aby už konečně bylo teplo, a najednou prohodila:

„Máte moc hezkou dceru.“

Jiří ani nemrkl okem.

„Já vím,“ a trochu mě odsunul. Překážela jsem mu, když z peněženky vyndával peníze.

„Copak slečna studuje?“ zdržovala ho. Na mne se ani nepodívala.

„Chemii,“ klidně odpověděl. A jako obvykle vůbec nevypadal na to, že by mu ta konverzace vadila. Naopak. Dělalo mu dobře, když mu ženy věnovaly pozornost.

Prodavačka z drogerie se mu věnovala víc než dost.

Mně to taky nevadilo. Vůbec jsem nežárlila. Dokonce jsem na Jiřího byla trochu pyšná. Bavilo mě pozorovat, jak skoro každá ženská v jeho přítomnosti začínala „cvrlikat“, jak říkala má kamarádka Lucka.

A lichotilo mi, že mezi všemi redaktorkami, hudebnicemi, výtvarnicemi všech věkových kategorií, kterými byl obklopen, a posluchačkami divadelní a hudební fakulty, si vybral právě mne, nenápadnou studentku chemie.

Už jsme odcházeli, když u chodníku před prodejnou zastavila dodávka. Řidič vyskočil z auta, vyndal nějaké krabice a málem mě a Jiřího smetl na zem. Nohou otevřel dveře, křikl:

„Malásková, spěchám!“

Zaslechla jsem, jak prodavačka houkla, že má jen dvě ruce. Rychle něco podepsala, řidič se vyřítil na ulici, naskočil do auta a odfrčel.

Udělali jsme s Jiřím několik kroků a najednou jsem se zastavila.

„Pojď, vrátíme se tam,“ navrhla jsem Jiřímu. „Mám nápad,“ koukla jsem na něj omluvně.

Vesele se rozesmál.

„Chceš jí vysvětlit, že nejsi má dcera?“

„To taky,“ zašklebila jsem se. „A zeptám se jí, jestli nepotřebuje pomoc.“

„Myslíš – brigádu?“

„Jo. Myslíš, že je to blbost?“ pochopila jsem.

„Je,“ uznal. „Ale člověk nikdy neví. Tak se jí zeptej. Já tady na tebe počkám.“

„Ty se za mě stydíš, že tam se mnou nechceš?“

„Ne za tebe, ale za sebe. Přece jako otec bych měl dceru zabezpečit, aby nemusela dřít na takových brigádách.“ Viděl, že chci něco namítnout, ale nepustil mě ke slovu: „A když jí prozradíš, že jsem tvůj přítel, tak má právo mnou přímo pohrdat: jako přítel – to bych se měl propadnout hanbou, že dívka, kterou miluju…“

Přerušila jsem ho.

„Dobře, tak tu počkej,“ ukázala jsem mu na malé podloubí.

Vrátila jsem se do obchodu.

Hned ode dveří jsem vyklopila, že sháním brigádu.

Prodavačka si mě udiveně prohlížela.

Zeptala jsem se tedy, komu patří tahle drogerie a kde bych našla majitele.

„Já jsem majitelka,“ oznámila mi.

Bez okolků jsem se tedy zeptala, jestli by mě nechtěla zaměstnat. Na pár hodin odpoledne.

„Bohužel si to nemůžu dovolit,“ zatvářila se lítostivě.

„Tak se nedá nic dělat. Promiňte,“ obrátila jsem se ke dveřím.

Zadržela mě:

„Jak se jmenujete?“

„Martina…“

„A dál?“ chtěla slyšet příjmení.

Své příjmení uvádím nerada. Od jisté doby ho neuvádíme ani v telefonním seznamu, protože nějací neznámí lidé nám v telefonu nadávali, volali nějací cvoci a matka dokonce dostala dopis s porno obrázky. Kromě čísla v seznamu se uvádí i adresa.

„Myslíte, že byste pro mne měla nějakou práci?“ Přece nebudu jen tak uvádět své osobní údaje.

„Možná… Takže Martina…?“

„…Kaiserbachová.“

Místo mírného údivu nad tak neobvyklým příjmením reagovala ještě bouřlivěji, než na co jsem byla zvyklá.

„Kaiserbachová? Ty seš Kaiserbachová?“ začala mi tykat.

To se mi nelíbilo. Chtěla jsem ji upozornit, že jsem už dávno plnoletá a že…

Nestihla jsem to.

„Nejmenuje se tvá maminka Eva?“

Teď jsem byla překvapená já.

„Ano. Eva… Vy mou maminku znáte?“

„Měla jsem spolužačku Evu Kaiserbachovou.“

„Na základce?“

„Ne, na učňáku. Teď se tomu říká učiliště. Odborné.“

„Moje maminka se nějaký čas učila na prodavačku,“ vzpomněla jsem si.

„Hned jsem věděla, že mi někoho připomínáš,“ jásala. „Hned, když jsi přišla. Pořád jsem si říkala, že tě odněkud znám. Teď je mi to jasný. A ten pán? Eva se vdala?“

„Ne. To je…“

„Evin přítel?“ hořela zvědavostí.

„Ne… To je…“ Cítila jsem hrozný zmatek. „To je… náš příbuzný.“

„Aha,“ usmála se chápavě. „Tak víš co? Pozdravuj Evu. A kdy můžeš nastoupit?“

„Kdykoliv. Můžu hned zítra.“

„Výborně. Přijď zítra. A nebude ti vadit, když se o platu domluvíme koncem příštího týdne?“

„Ne, nebude,“ přikývla jsem.

Trochu jsem riskovala. Co když mi vůbec nezaplatí? Ale vždyť je to mámina spolužačka, snad si to nedovolí.

Do bytu Jiřího kolegy jsme ten den už nedošli. Pospíchala jsem domů, abych matce sdělila, že budu mít brigádu u její bývalé spolužačky.

8

„Pozdravuje tě Malásková!“ hlásila jsem matce.

„Která Malásková?“ nepochopila.

„Přece tvá spolužačka z učňáku.“

„Z učňáku? Malásková?“ Tvářila se, jako by zapomněla, že se učila na prodavačku.

Matka mi o tom moc nevykládala.

Věděla jsem od babičky, že na střední školu matku nepřijali, protože pocházela z rodiny předválečného profesora. Přesněji řečeno, nepocházela má matka, která se narodila v roce 1961, ale babička, která v té staré pražské rodině vzdělanců přišla na svět přesně v den, kdy počtvrté byl v prezidentských volbách počtem 327 hlasů zvolen T. G. Masaryk, totiž 24. května 1934. Občas si dělala legraci z toho, že datum narození většiny mých předků spadá do nějakých historických událostí.

Tu podivnou tradici neporušila ani moje matka. Narodila se 25. října 1961, v den, kdy švédská Královská akademie věd ve Stockholmu udělila Nobelovou cenu akademiku J. Heyrovskému za vynález polarografické analytické metody. Ten fakt částečně určil taky maminčiny zájmy.

Z učňovské školy maminka odešla. Pracovala jako pomocná dělnice v lakovně a jako dělnický kádr ji pak bez potíží přijali na průmyslovku. Z průmyslovky už mohla jít na vysokou.

Když byla ve druhém ročníku, čekala dítě. Totiž mě.

Jak v té naší rodině se stalo zvykem, narodila jsem se taky ve významný den – 11. října 1984. V ten den náš básník Jaroslav Seifert dostal Nobelovu cenu.

Matce a babičce bylo okamžitě jasné, že se stanu básnířkou. Číst a psát jsem se sice naučila už ve čtyřech letech, ale vypěstovat k poezii potřebný vztah se jim ve mně nepodařilo.

Naopak. Uznávala jsem jen prózu. Povídky, novely a romány. Historické, současné a sci-fi. Ty jsem přímo hltala.

Můj otec, který po studiích tehdy dělal vedoucího provozu, se prý tvářil, že má z mého narození velkou radost. Ale pak najednou bez rozloučení odjel na stáž do USA, aby se stal odborníkem v oblasti automatického řízení chemických provozů. A už se nikdy neozval.

Mou matku několikrát předvolali na Státní bezpečnost. Ptali se jí, jestli věděla, že její přítel chtěl republiku opustit. Dokonce jí sdělili, že se tam oženil. Věřili, že se cítí tak ublížená, že jim ráda podepíše spolupráci. Za odměnu by jí prozradili jeho americkou adresu, zaměstnání a pomohli by jí zařídit, aby od něj dostávala alimenty na dítě. V dolarech. Přes Tuzex.

Matka to odmítla.

Pohrozili jí tedy, že ji vyloučí z fakulty.

„Aspoň budu mít víc času na dítě,“ odsekla jim.

Kupodivu ji nechali na pokoji a nebránili jí, aby vystudovala.

Moje matka nehledala mého otce ani po Listopadu.

Mrzelo mě to. Občas jsem jí to vyčetla.

„A k čemu by to bylo dobré?“ divila se. „Myslíš, že tě bude podporovat?“

Babička se k ní přidávala:

„Kdyby to chtěl udělat, tak by se už dávno ozval.“

„Stejně,“ nejistě jsem namítala. Ne že by mi nějak moc chyběl. Jen jsem na něho byla zvědavá.

„Co stejně? Mám riskovat, že odmítne otcovství?“ nešetřila mou duši holky v pubertě. Asi předpokládala, že jsem měla duši moderní dívky.

Předpokládala správně. Polovina mých spolužáků ze základky byla z rozvedených nebo rozhádaných rodin. A několik z nich mělo v rodném listu místo jména otce jen poznámku – neuvádí se… Stejnou poznámku jsem měla i já.

Od babičky jsem věděla, že se jmenoval Igor Daněk.

„Dá se to dokázat,“ vzpomněla jsem si na jednu svou spolužačku, která celou třídu bavila vyprávěním, jak její matka přinutila jakéhosi pána, aby si dal udělat test na otcovství. A ten chlap jim teď opravdu musí pořádně cvakat alimenty. I za léta zpátky. Jinak by ho prý zavřeli.

V prvním ročníku vysoké jsem zase prohlásila, že bychom měly mého zploditele vyhledat. Docela ráda bych se jmenovala Daňková, místo tak nápadného a nevhodného příjmení Kaiserbachová.

„Ty si myslíš, že tvá matka má lítat po soudech a platit advokátům?“ Babička se jednoznačně postavila na matčinu stranu. Proti mně. Což se nestávalo příliš často, když se to tykalo mých nápadů. „Může to stát víc než celé tvé studium, holčičko. A výsledek nemusí být zaručený.“

Pak jsem se už k tomuto tématu nevracela.

„U tvé bývalé spolužačky budu dělat brigádu,“ informovala jsem radostně matku.

„U Květy Maláskové?“ přece jen věděla, o koho jde.

„Ano. Budu vypomáhat v její prodejně.“

„Vyloučeno,“ prohlásila přísně.

Asi se rozhodla, že prodávat v drogerii je pod mou úroveň.

„Prosím tě, co je na tom špatného?“

„Na tom nic. Ale na ní. Na Maláskové… Malásková je… nebezpečná mrcha,“ rozčilila se.

„A proč ta tvá spolužačka je mrcha?“ chtěla jsem vědět.

„Protože to byla strašná potvora,“ vysvětlila mi matka s logikou jí vlastní. „Je to… přímo zrůda,“ dodala až soucitně. Jako kdyby vykládala o nějaké nevyléčitelné nemoci.

„Mně se zdála hezká,“ zasmála jsem se. Matčina spolužačka mrcha a potvora mě začala zajímat.

„Taky byla… Snad nejhezčí holka ve třídě. Ale…“ chvíli váhala. Nadechla se a dokončila: „Kvůli ní jsem ze školy odešla.“

„Jak to, kvůli ní?“ To bylo opravdu divné. „Co ti udělala?“

„Mně – nic. Ale mohla jsem se zaplést do něčeho hodně… do jedné špinavosti.“

„Drogy?“ hned mě napadlo.

Vybavila se mi hezká majitelka drogerie. K drogově závislým ani k dealerům se nehodila.

„Ne,“ potvrdila to matka.

„Kdy to bylo?“

„Hodně dávno. Ale už o tom nechci mluvit.“

„Možná že se už dávno změnila,“ zkusila jsem matku uklidnit.

„To je možné. Jenom je otázka, jestli k lepšímu nebo k horšímu.“

„Patří jí malý krám…“

Matka mě přerušila:

„Když je malý, tak proč potřebuje, aby jí tam někdo pomáhal?“

„Nevím…“ přiznala jsem.

Najednou mě matka zaprosila:

„Martinko, nechoď k ní. Vůbec se s ní nestýkej.“

„Ale pořád nechápu, co proti ní máš?“ trochu jsem zvýšila hlas.

„Nechci o tom mluvit,“ opakovala.

„Tak se na to paní Maláskové zeptám sama.“

Vyděsila se:

„To tě nesmí ani napadnout!“

Přesto jsem vyzvídala dál.

„Zatáhla tě do nějakého průšvihu?“

„Málem. Zachránila jsem se tím, že jsem z učiliště odešla a zmizela z jejího dohledu. Stačí ti to?“

„Ne. Nestačí.“

„Víc ti o tom nepovím,“ prohlásila pevně.

„Zítra u ní začnu dělat,“ sdělila jsem jí se stejnou pevností.

Matka rezignovala.

„Jak chceš. Ale dej si pozor, do ničeho se nemíchej a hlavně se jí s ničím nesvěřuj. Drž se od ní co nejdál.“

Celý rok, třikrát týdně, od čtyř odpoledne do osmi, a v létě o prázdninách od devíti do sedmi jsem pracovala v drogerii.

Ničeho závadného jsem si v prodejně ani na Maláskové nevšimla. Snad někdy se zákazníky jednala hrubě, vlastně se zákaznicemi, ale rozhodla jsem se, že mi do toho nic není.

A najednou ji někdo zastřelil.

Kvůli dárkové kazetě…

SABINA

1

„Sabino, tady to máš!“ Vašek Lorenc hodil balík papíru na můj stůl. „Stejně nechápu, na co potřebuješ ty papíry, když je všechno v počítači.“

„Všechno ne,“ namítla jsem. „Například tam nejsou podpisy protokolů.“

Vašek se chtěl posadit ke svému stolu, ale rozmyslel si to a přisunul se ke mně.

„Heleď, Sabino, tvá citlivá umělecká dušička určitě zachytila, jak nás tu všechny…“

„…štveš,“ zamezila jsem tomu, aby použil přiléhavější slovo. Samozřejmě bych ho klidně snesla, ale občas mě popadlo nutkání zahrát si na velmi slušnou a kultivovanou bytost, která nezhrubne ani v drsném prostředí kriminálky obklopená kolegy detektivy. Čímž jsem je pochopitelně štvala ještě víc.

Chápala jsem, jak jim vadí, že jsem bývalá houslistka. Pořád na to naráželi. A dost mě pomlouvali.

Prý jsem přeskočila několik stupňů kariérního žebříku jen díky někomu, kdo sedí hodně vysoko a trpí na mé ženské přednosti. Dokonce prý i šéf oddělení vražd měl pro mě slabost. Jinak si můj rychlý postup nedokázali vysvětlit. Podle nich někdo přímo z vrcholných činitelů prosadil, aby mě, bývalou houslistku, povýšili rovnou na vyšetřovatelku.

Velmi brzy jsem pochopila, že nemá cenu vysvětlovat, že jsem absolvovala práva, několik speciálních kursů a školení, postgraduál z oboru psychologie a kriminalistiky a nějakou dobu šlapala v uniformě ulici, přesněji řečeno, jezdila v hlídkovém autě.

Ta „nějaká doba“ sice trvala jen dva roky, ale byla to poklidná praxe v terénu. Docela slušně jsem v ní obstála.

Obstojně umím jazyky. Mám taky nějaké zkušenosti z pátraní po zločincích. Dokonce v mezinárodním měřítku.

Ale o tom, jak jsem v roli soukromého detektiva vypátrala členy gangu obchodujícího s dětmi, vědělo jen pár mých šéfů. To na mě vytáhl bývalý novinář Pacovský, který mě napřed najal jako tlumočnici a pak mi to pátrání svěřil. Když už přes přemlouvání, abych zůstala v jeho službách, zjistil, že jsem si to zvolila jako své budoucí povolání, že chci se zločinci a vrahy bojovat profesionálně, že jsem se pevně odhodlala dát se k policii, sám mě svým známým a kamarádům policajtům doporučil.

Takže mí kolegové vlastně měli pravdu – určitou protekci jsem měla i nahoře.

2

„Ty ses zbláznila!“ lamentovala má matka, když jsem jí oznámila, že už dávno nejsem členkou symfonického orchestru, ale policejního sboru.

Chudák máma vůbec netušila, že trio, které po večerech zkouší v domě soudního patologa doktora Nečase, je nepříliš kvalitní komorní amatérské těleso. Nehrajeme, abychom z koncertních pódií oslňovali publikum, ale jen pro vlastní potěšení.

Nepříliš složitý repertoár vybírala paní Nečasová, docela dobrá klavíristka, která na právech přednášela filozofii. Tam jsme se seznámily a zeptala se mě, jestli bych si někdy nechtěla zahrát s ní a s jejím mužem, amatérským violoncellistou.

„To tě tak zblbl ten Pacovský!“ rozčilovala se matka. „To tvé pátrání…“

„Nezblbl, bavilo mě to,“ namítla jsem.

Právě při té mé první akci s Pacovským jsem se seznámila s Davidem…

Ovšemže jsem Davida znala dřív.

Davida znal každý, kdo se trochu zajímal o vážnou hudbu. Vždyť to byl světový houslový virtuos. Několikrát vystupoval s orchestrem, jehož členkou jsem byla i já.

David Mayer… Světový houslový virtuos. Můj manžel.

Jeho život ukončili čtyři pařížští výrostci.

Když jsme se vraceli z koncertu, naši limuzínu obklopila parta výrostků. Dva se postavili před auto a dva k okénkům. Oba měli pistole. Řidič stáhl okénko dolů. Tiše, opravdu tiše mu jeden řekl, aby vypadl, protože potřebují tohle auto. Řidič se ohradil. Snad si myslel, že se s nimi domluví. Nestihl to. Jeden z mladíků vystřelil. Všechno se odehrálo ve vteřině. David vyskočil z auta, odrazil útočníka a křikl na mě, abych utíkala. Jenže jsem se zamotala do svých dlouhých šatů. David mě zvedal a v té chvíli se ozval další výstřel. David upadl… Pak si už jen pamatuju, že se vedle mě objevili dva policisti. Tomu, který se skláněl nad Davidem, po tváři stékala krev…

Davida pohřbili ve Štrasburku, kde žili jeho rodiče.

Od jeho smrti jsem už na housle nesáhla.

Před zoufalstvím mě zachránila škola – právnická fakulta.

Učení mi úplně zacpalo mozek, vyplnilo celou jeho kapacitu, jako by to byl nějaký počítač. Hudba, orchestr a krátké štěstí s Davidem se tam už nevešlo.

Patřilo to do jiného, hodně vzdáleného života.

V tom minulém životě existovala nějaká úplně jiná Sabina Hronová.

Vlastně bych nemohla přesně určit, kdy jsem se rozhodla jít k policii.

Snad ten nápad pocházel od Davida. Jednou se v rozhovoru pro rozhlas přiznal, že kdyby se nestal houslistou, dal by se k policii. I v mikrofonu bylo slyšet, jak redaktor zalapal po dechu. Je to tím, vysvětloval s úsměvem v hlase David, že rád čte detektivky. Z nich se o životě dozvídá víc než z takzvané vážné literatury a z filozofických románů. V detektivkách, říkal David, je vždycky příběh, děj, žádné „duševní průjmy“, které autor považuje za tak významné, že je chce sdělit světu… Na tom místě ho redaktor omluvil, že mistr jaksi neovládá dokonale jazyk a že prý nechtěl říct „průjmy“ nýbrž „vyznání“. Ale David trval na svém, že ví, co říká, a opakoval to. Pak se rozpovídal, že občas obdivuje policii, od těch, Kteří chrání naše životy a majetek, až po ty, kteří řeší záhady. Že je to prý užitečnější než „hrát kuličky“, jak občas notám říkají muzikanti.

„S těmi kuličkami jsi to přehnal,“ protestovala jsem pak. „Ty nehraješ kuličky – přednášíš myšlenky skladatelů, předáváš je…“

„Sabino, víš, jak nesnáším ty uměnovědné bláboly,“ zarazil mě. „Jen, prosím tě, nemluv jako muzikologové a hudební kritikové. To by pak i písařky mohly tvrdit, že publiku předávají myšlenky spisovatelů.“

Nesouhlasila jsem s ním, ale nehádala jsem se. I když jako houslistka, která sedí u třetího pultu druhých houslí, už jsem dávno ztratila veškeré nadšení a hrála jen „kuličky“.

Po vysílání si Davida kritikové podali. Jeho agent se chytal za hlavu. Měl dokonce strach, že mu zakážou koncertovat.

Ale reakce publika byla opačná.

David se smál, že největší reklamu mu udělal článek „Houslový virtuos toužil stát se policistou“. Na jeho koncerty začali chodit lidé, kteří se dřív v životě o vážnou hudbu nezajímali. Chtěli se podívat na Davida. Řada z nich objevila, že vážná hudba má něco do sebe. A jeden z kacířských kritiků se za Davida odvážně postavil. Napsal, že v přednesených kuličkách zní houslistovo srdce, umělcova citlivost a výsledek úspěšného, přímo detektivního pátrání po skladatelově myšlence.

Viděla jsem, jak přes odpor ke kritikám toto hodnocení Davida potěšilo.

Možná že právě tehdy, před lety v Paříži, jsem se rozhodla studovat práva.

Ale taky možná ještě dřív. Snad už v době, když jsem pátrala po důvodech, proč jedna starší, vzácná dáma je přímo posedlá pronásledováním světoznámého houslového virtuosa – Davida.

K tomu přispěla i nezapomenutelná radost a pocit hlubokého uspokojení, když jsem tu záhadu vyřešila: Ta vzácná dáma, jak o ní říkal její manžel, štrasburský švec původem z Prahy, poznala v Davidovi svého syna, kterého jí před mnoha lety ukradli.

A pak ho zase ukradli. Jeho matce a mně…

Davide…

Je mi hrozně, když si na tu noc vzpomenu.

Nemůžu se zbavit pocitu, že jsem to já částečně zavinila.

Byla jsem to já, kdo ho přemluvil, abychom zůstali na slavnostní večeři, kterou uspořádal na jeho počest světoznámý dirigent. David tam zůstat nechtěl. Byl unavený a nejraději by už byl v hotelu a v posteli. Jenže já jsem se ještě toužila chvíli koupat v odlescích jeho úspěchu. Taky jsem v té vybrané společnosti hodlala předvést své nové šaty od Diora.

Kdybychom na večeři nezůstali…

Kdybych na sobě neměla tu dlouhou róbu…

Kdyby náš řidič nejel oklikou, abychom se vyhnuli přecpaným ulicím, na nichž i po půlnoci neutichl ruch, protože se lidé vraceli z koncertů a divadel, z barů a z návštěv…

Kdybychom bez odporu opustili tu limuzínu…

Davidovy vrahy policie nevypátrala…

3

Vašek Lorenc se vrátil ke svému stolu. Něco zuřivě vyťukával na klávesnici počítače.

„Tak se už nezlob,“ prohodila jsem smířlivě.

Můj smířlivý tón ho asi překvapil. Zvedl hlavu. Koukl na mě.

„Nezlobím se,“ odpověděl. Ale jeho ocelově studený tón prozrazoval přesný opak. „Jen si, prosím tě, uvědom, že tahle prkotina s dárkovou kazetou…“

„Vražda je podle tebe prkotina?“ pohoršila jsem se. „Prkotina je vyšetřování.“

Málem jsem se ho zeptala, proč ji tedy nevyšetřil. Asi by mi odpověděl, že je pověřený vyšetřováním závažnějších případů, a proto tu „dárkovou kazetu“ předali mně.

Zůstala jsem zticha.

„To je jasný,“ pokračoval, „Maláskovou oddělal majitelčin bývalý. Potvrdil, že ji přímo nenáviděl. Prý na něj házela špínu jeho druhé ženě. V době, kdy čekala dítě.“

Jeho verzi jsem musela odmítnout.

„Bývalý muž Maláskové nemá zbraň. A v životě se prý o zbraně nezajímal.“

„Právě, že prý… Myslíš, že nám tak honem vyklopí, že má nelegálně drženou pistoli?“

„Prosím tě, odkud by vzal armádní pistoli!“

Hrábla jsem do složky. Potřebné údaje se v papírech vyhledávají rychleji než v našem starožitném počítači. Než bych otevřela správný soubor, už dávno budu všechno mít černé na bílém.

„Tady je ta zpráva z laboratoře,“ rychle jsem nalistovala. „Náboj z armádní pistole značky Parabola ráže 7,65…“

„Jenže zbraň se nenašla a bývalý manžel Květy Maláskové tvrdí, že o žádných zbraních nemá ponětí a že ani neumí střílet. Ale snad byl na vojně.“

„Nebyl. Měl, modrou knížku.“

„Odkud to víš?“

„Přece to řekl. Honza si to pamatuje,“ připomněla jsem, že s bývalým manželem oběti mluvil náš kolega. „Můžeš se ho zeptat.“

„Proč bych se ho ptal? To je teď tvůj a Honzův případ, „ upozornil, že ho to vlastně nemusí zajímat.

Přesto jsem pevně prohlásila:

„Určitě to nebyl bývalý muž Maláskové.“

Vašek se viditelně urazil. Nechtěl uznat, že šel po falešné stopě.

Pokusila jsem se mu přednést logický argument:

„Podívej se, Vašku, kdyby to byl její bývalý muž, tak by jí snad nevykal. Přece brigádnice několikrát opakovala, že jí vykal. Říkal, že takoví, jako jste vy…“

„Heleď, Sabino, je to tvůj případ, tak to řeš,“ opakoval a soustředil se na klávesnici. Tím mi dal najevo, že ho jen zdržuju.

Pak si na něco vzpomněl. Odtrhl oči od klávesnice a najednou mi popřál:

„Tak dobrou chuť.“

Zasmála jsem se.

„Snad se přeje ‚zlom vaz‘?“

„Já myslel, že jdeš na oběd…“

Chtěl se mě aspoň na hodinku zbavit. Zatím jsme se museli dělit o jednu malou kancelář. Ale šéf nám s Honzou slíbil, že budeme mít vlastní místnost, malý kumbál, až ho uvolní naše účetní. Stěhuje se pochopitelně do větších prostor. Pořádek v účtech je nejdůležitější.

Dělala jsem, že jsem vůbec nepochopila, o co Vaškovi jde.

„Myslela jsem si, že mi přeješ, abych si tu dárkovou kazetu vychutnala a úspěšně vyřešila.“

„To jo – vychutnala. Na vaz tam určitě nedojde,“ zatvářil se trochu pohrdavě.

„Doufám,“ prohodila jsem. Rozhodla jsem se, že už ho s tím otravovat nebudu.

Vašek začal ťukat do klávesnice.

Určitě ho nejvíc štvalo, že mě dali do kanceláře, kde předtím seděl sám. A ještě hůř nesl to, že jsme teď měli stejnou hodnost a stejné postavení, ačkoliv byl o několik let starší a k vyšetřování se dostal o rok dřív než já.

Jenže na rozdíl od něho jsem měla vysokou školu. A na rozdíl ode mě už měl pár průšvihů – někdo si na něj stěžoval. Nic hrozného – nějak mu ruply nervy a snad vynadal nějakému opilému cizinci. Ten sice česky neuměl a skoro nic si nepamatoval, ale přesně věděl, že ho Vašek slovně urážel. Asi mu to někdo přeložil.

Přece jen jsem v počítači vyhledala údaje o bývalém manželovi Květy Maláskové. Nic objevného jsem nenašla.

Přesto mě napadlo, že bych si napřed promluvila s brigádnicí. Už jsem ji jednou viděla. Hned v den, kdy se stala vražda. Byla to mladá sympatická holka. Ale ve mně zanechala pocit, že přece jen něco zamlčuje. Jako by někoho kryla. Nebo jednoduše nechtěla něco prozradit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ dárkové kazety.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.