–

Poprvé vydáno ve Spojených státech v nakladatelství

The Dial Press, an imprint of the Random House Publishing Group,

divize Random House, Inc., New York

Copyright © Michael Paterniti, 2013

Translation © Alena Přibáňová, 2015

Map and illustrations © Benjamin Busch, 2013

Photos © Gerry Hadden, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-719-4

ISBN mobi 978-80-7462-730-9

Věnováno Marianne a Richardovi,

mámě a tátovi,

s láskou, úctou a vděčností

To už ani jinak není:

k slovům lásky vždycky patří

trošku přehánění.

Antonio Machado

I

Obrazotvornost dokáže malé věci

tak úžasně zvětšit,

že nám naplní celou duši...

Blaise Pascal: O lidském štěstí

1

1991

„Tiše tam ležel a skrýval svá tajemství.“

Náš příběh začíná v temných hlubinách roku 1991,který si živí, mrtví i tehdy ještě nenarození budou navěky připomínat jako rok obzvlášť odporný. Sem tam se sice určitě najde i někdo, kdo si na jedenadevadesátý nemůže stěžovat – protože třeba na neštěstí druhých vydělal pár milionů –, pro nás ostatní to ale nebyla žádná radost. Hned v lednu rakety nad Bagdádem – válka v Zálivu. V tom roce se nedařilo ani Saddámu Husajnovi, ani farmářům v Izraeli („rakety Scud nad poli – budou prázdné stodoly“), ani sovětskému politbyru (rozpuštěno), ani dřevařům v Britské Kolumbii (poplatky z kácení šly prudce nahoru). Cyklon v Bangladéši zahubil na padesát tisíc lidí. IRA zaútočila na Downing Street 10 bombou, která rozbila okna a ožehla zeď v místnosti, kde John Major právě předsedal svému kabinetu. („Domnívám se, že bychom se měli přesunout jinam a začít znovu,“ pravil premiér.) Sopka Mount Pinatubo na Filipínách vychrlila třicet miliard tun magmatu a aerosolu, obrovský kus země pokryla vrstvou kyseliny sírové, způsobila ochlazení a propálila díru do ozonové vrstvy.

I pro ozonovou vrstvu to byl krušný rok.

Tady v Americe to nebylo o nic lepší: doktor Smrt John Kevorkian na vzestupu, Magiku Johnsonovi zjistili HIV, impérium Donalda Trumpa se hroutilo. Znásilnění, masové vraždy a veřejná masturbace. 1 Země zamířila do recese a ani já jsem na tom nebyl nejlíp.

Začalo to hned v lednu, kdy jsem dostal kopačky. Bylo mi šestadvacet a vydělával jsem pět tisíc dolarů ročně (hrubého). Žil jsem v Michiganu ve městě Ann Arbor ve dvoupokojovém bytě, o který jsem se dělil s Milesem, rovněž absolventem školy tvůrčího psaní, známé jako Storytelling School. Měli jsme každý svou postel a stereo, všechno ostatní – dvě pohovky, černobílou televizi a vaflovač – jsme vykutali z hromad věcí vyhozených o železné neděli.

Toho roku jsem s sebou všude tahal knížku Raviho Batry Velká deprese 1990 , kterou jsem koupil v dolarovém výprodeji a která předpovídala, že svět dospěje k totálnímu kolapsu... v roce 1990 . I kdyby se ovšem celosvětový kolaps dostavil o rok či o dva později, v žádném případě bych nebyl tím, kdo to nejvíc odskáče. Na rozdíl od zbytku světa jsem se totiž na světovém hospodářství podílel jen politickými komentáři, které jsem vysílal z gauče ke změti černobílých pixelů běhajících po televizní obrazovce. Každý večer ve zprávách v jedenáct nám detroitský moderátor Bill Bonds nemilosrdně servíroval veškerý zakyslý puch onoho zvráceně perverzního roku – reportáž z procesu s Williamem Kennedym Smithem, obviněným ze znásilnění, průběh slyšení v případu Clarence Thomase, obviněného ze sexuálního obtěžování, zmlácení Rodneyho Kinga – to všechno se řinulo zpod Bondsova dokonalého tupé jakoby utkaného z nejčistšího stříbra Inků.

V jedenadevadesátém nás čekala promoce, a jak se ten jarní iniciační rituál pomalu blížil, dělo se něco podivného: nám, povídkářům, se nepodařilo nikam vnutit jedinou povídku. V kerouakovském vytržení jsme bušili do kláves, pak jsme svá dílka bezpečně zavinuli do pevných obálek a rozeslali malým literárním časopisům po celé zemi – a povídky se nám obratem vracely jako věrní poštovní holubi.

A tak jsme se dusili svou anonymitou – a beznadějí. Byli jsme Umělci, a na živobytí jsme si vydělávali jako asistenti a učitelé v kurzech tvůrčího psaní pro začátečníky, kde jsme předčítali básně Wallace Stevense do zívajících chřtánů mladších kolegů a nutili se býti inspirativními, zatímco třída se polohlasně bavila. Spolu s dalšími šestnácti učiteli jsme v konzultačních hodinách poskytovali rady, jak ovládnout tvůrčí pero, a pak jsme zapadli do Staroměstské hospody, kde jsme si nad levným pivem porovnávali formulace ze zamítavých dopisů. Postupně nám začínalo docházet, že konec bezstarostné akademické jízdy je na dohled, a čím dál víc času z toho prodlouženého mládí jsme trávili s jedinými lidmi, kteří byli ještě deprimovanější než my: s básníky.

Na fotkách z promoce vypadáme – já a celá naše parta – naprosto bezbranně: vyčouhlá rozcuchaná děcka poplašeně zírající do surového světa a do své budoucnosti. Z fotek přímo čiší, jak nám to v hlavách šrotuje, jak nás už jen malinký krůček dělí od toho nejkrutějšího odhalení: že totiž všechny ty precizně vykonstruované povídkové soubory a romány nazvané Obrysy trýzně anebo Co nám vyzradila planetární mlhovina , pečlivě rozmnožené a vyvázané v krámě na rohu, nám neslibují vůbec žádné uplatnění.

Toto poznání mě přivedlo do místního lahůdkářství jménem Zingermanovy delikatesy, kde jsem se hodlal informovat, jestli o víkendech nepotřebují někoho na výpomoc při přípravě sendvičů. Zingermanův podnik tehdy ještě neměl půl milionu zákazníků ani roční obrat čtyřiačtyřicet milionů dolarů, ale v Ann Arbor už to byla legenda, bájná archa fantastického jídla: prostorově trochu stísněné lahůdkářství jinak klasického newyorského střihu uprostřed Středozápadu, s kovovými stropy a černobíle vydlážděnou podlahou a s těmi nejúžasnějšími pochutinami z celého světa. Police se prohýbaly pod lahvemi italských limonád, exotických zavařenin a tapenád. Ve vzduchu visela těžká vůně vývaru s macesovými knedlíčky. V sobotu ráno před zápasy michiganského fotbalového týmu se zde lidé řadili do dlouhé fronty, která se táhla daleko po Kingsley Street. Sendviče tu stály dvakrát tolik co jinde, a když jsme se jako studenti chtěli rozšoupnout, zařadili jsme se na konec, a čím byla fronta delší, tím lépe, protože tím déle jsme si to mohli užívat. Pak jsme si podle nabídky vypsané na školních tabulích zavěšených pod stropem objednali z rohu hojnosti nejrůznějších sendvičů, které lákaly už svými názvy. Blíženci boří dům. Co vlastně vadí slavnému kritiku Greenbergovi? Ferberova metoda aneb Nechte to děcko vybrečet. Sendviče sestávaly z krajíčků chleba (místního farmářského, židovského žitného nebo z opečeného challahu) obložených plátky prsíček z kuřete vypěstovaného ve volném chovu na amišské farmě, kořeněnou šunkou nebo domácím pastrami, wisconsinským münsterem, švýcarským ementálem nebo manchesterským smetanovým čedarem, a to všechno bylo dovedeno k naprosté dokonalosti plátkem slaniny vyuzené v kouři z jabloňového dřeva, slunečnicovými biovýhonky nebo medovou hořčicí.

Už tenkrát, dávno před nástupem dnešní gurmánské kultury posedlé biopotravinami a hrůzou z pesticidů, dříve, než ti nejortodoxnější z nás mohli nad talířem „Humboldtské mlhy“, proslulého vyzrálého kozího sýra protknutého proužkem popela, začít rozkládat o svých oblíbených lanýžích a lokálních stáčírnách panenského oleje, hlásali u Zingermana nový pohled na jídlo. Jezte jen to nejlepší, jezte jen to domácí. Proč se ládovat přesoleným průmyslovým bujónem, když můžete usrkávat Zingermanův bohatý vývar s křehoučkými karotkami a špetkou rozmarýnu? Proč se odbývat nějakou prošlou čokoládou, když se můžete hýčkat dílky severoitalských klementinek ručně namáčenými do čokolády, které vám zaplaví ústa chutí citrusů valící se přes tající kakao a které promění klementinku v nejsladší čokoládovo-pomerančové polaskání vašich smyslů? Soudě podle závratné výšky polic nacpaných vybranými luxusními produkty z celého světa – kapary a kdoulemi, uzenkami a skleničkami ovocných pyré, šestnáctiletého balsamikového octa a finské černé lékořice – poptávka po stále úžasnějším chuťovém vytržení nebrala konce.

Nový pohled na jídlo tu znamenal především návrat ke starým postupům: šlo o to připravit latkes podle tradičního receptu tak, jak se připravovaly před sto lety. Cílem bylo prohloubit zážitek z jídla znalostmi z kulinární historie a geografie, a přimět zákazníky, aby se ptali, proč je vlastně bagel kulatý?

Připadalo mi, že taková snaha o dokonalost si zasluhuje mou účast, a ačkoli jsem hodlal jen obkládat sendviče, chystal jsem se svou vlastní dokonalost projevit precizním nanášením majonézy a hořčice. Koneckonců, práci jsem potřeboval a Zingermanovo lahůdkářství mělo skvělou karmu.

A tak jsem jednoho červnového dne vystoupal po příkrém schodišti do kanceláře nad obchodem a představil se jako ztělesněné řešení všech problémů, které by eventuálně mohly v podniku nastat. Přišel jsem vyzbrojen životopisem v deskách hrdě označených svým monogramem, a do tří minut, z nichž dvě jsem strávil čekáním, mne jedna z dam, které tu pracovaly, uvedla zpátky do reality.

„Zrovna teď tu pro vás nic nemáme,“ oznámila mi a sáhla po jednom ze sedmi vytrvale vyzvánějících telefonů.

O pár dní později mi z lahůdkářství zavolali, abych se prý dostavil ve věci jisté nabídky. Namířil jsem si to přímo do kanceláře a stanul před stejnou ženou. „Píšete tu, že máte zkušenost s redakční prací,“ řekla věcně a očima přitom pátrala v mém životopisu po podrobnostech. „Možná by se nám hodil někdo, kdo by každý měsíc přečetl Ariho bulletin.“ Není to zatím nic jistého, varovala mě moje nová nadřízená. A dalo by to tak čtyři až šest hodin měsíčně. Můžeme na jednom čísle vyzkoušet, jak vám to půjde.

Měl jsem dojem, že jsem zaslechl něco o osmi dolarech na hodinu. „Beru,“ řekl jsem.

Odešel jsem se složkou pevně sevřenou pod paží a s novou energií v chůzi. Bulletin, měsíční bulletin! Všichni pravověrní labužníci i zádumčiví doktorandi si ho v obchodě brali ze stojanů a četli si v něm ve frontě; především proto, že tam byla otištěna podrobná nabídka a na vývěsní tabule nebylo z dálky dobře vidět. Ale nebylo to jen tím: bulletin byl napůl bible jedlíků a napůl cestopis, v němž Ari barvitě líčil své celosvětové výpravy za nejrůznějšími pochutinami, ve kterých vystupoval v roli Indiana Jonese. Z marketingového hlediska byl bulletin geniální tah, a teď, když díky Arimu získal proslulost, se na něj lidé vrhali stejně dychtivě jako na nové číslo New Yorkeru .

Ari, o němž je tu řeč, byl Ari Weinzweig, spolumajitel Zingermanova světa a muž vybavený do života osobním šarmem, drzostí a zvídavými chuťovými buňkami. Kdysi dávno vystudoval na michiganské univerzitě historii a sbíral anarchistickou literaturu; dnes mu pršely peníze od zástupu sponzorů, kteří se tlačili u jeho dveří. Ari byl vysoký a pohledný, měl husté kučeravé vlasy – takový Jeff Goldblum pro vzdělance. Ari byl gurmet – argonaut, Sherlock Holmes pátrající po svačinkách a gáblících. 2 Párkrát jsem ho v lahůdkářství zahlédl v elasťácích, když si sem na chvíli odskočil při joggingu. Neustále se za ním táhlo hejno lidí. Vypadalo to, že každý s ním chce prohodit aspoň slůvko. Vytáhlý, štíhlý, fascinující, kulinární kouzelník – to byl ÁÁRÍÍÍ.

Bulletin nabízel spontánní reflexe z Ariho poutí, ale jakékoli „literární ambice“ samozřejmě neměl. Arimu byl vlastní lehký konverzační styl plný vykřičníků („Nepřekonatelné!“) a nadšení („To musíte ochutnat!“). Jeho největší devízou byla schopnost probudit ve vás hlad. Když jsem dorazil domů (s vidinou Ariho odlétajícího právě v  business class do Petrohradu pátrat po tom nejdražším kaviáru beluga), vylovil jsem ze šuplíku pár tužek a z batohu složku, položil jsem ji na stůl a pustil se do práce. Na první čtení to nebylo špatné, snad jen trochu neučesané. V některých odstavcích to maličko drhlo, ale s tím se dalo počítat. Udělal jsem pár poznámek, vyškrtal několik slov, tu a tam navrhl stylistickou změnu. Vstal jsem a připravil si grilovaný sýr. Sedl jsem si zpátky k časopisu. Přidal něco málo dalších poznámek. Není toho povyku nad nudlovým kugelem až moc? Nebylo by možné přidat nějaký pikantní detail ohledně kávového dortu z kysané smetany? A co takhle rozšířit spektrum adjektiv někam dál za „výborné“ a „vynikající“?

Než se setmělo, celý text jsem kompletně přepsal. Ariho styl byl teď daleko... cheeverovštější? Už jsem se nemohl dočkat, až se vrátí z Petrohradu (nebo odkud), a já budu moct přepsat zpravodaj o kaviáru beluga. Odložil jsem desky stranou. Vrátil jsem se k nim pozdě v noci, když jsem žvýkal zbytek studených nudlí. Ano, dokonalé. A už tu byl Bill Bonds: Boris Jelcin se tyčil před Kremelským palácem na tanku, sovětský režim padl.

Začínalo se dařit.

V lahůdkářství se však moje důkladná redakce setkala s překvapivě zdrženlivou odezvou: „Myslím, že je třeba zachovat Ariho styl,“ pravila šéfová, když mi korekturu vracela. Možná bychom měli nechat Ariho, ať to posoudí sám , chtělo se mi říct, ale – po pravdě – práci jsem potřeboval. A tak jsem shrnul papíry zpátky do složky a doma, vyzbrojen pořádnou červenou gumou, jsem Ariho styl zase křísil. Přidal jsem několik vykřičníků. Po stranách jsem připisoval opatrné návrhy, jako třeba „nehodilo by se sem slovo ,lahodný‘?“ Připomínal jsem si, jak je skvělé, že mě platí za čtení, a navíc za čtení něčeho jiného než literárněvědných knih prošpikovaných citáty z Lukáczovy teorie zpředmětnění.

V té době, kdy jsem občas večeřel jen popcorn z mikrovlnky, bylo už samo téma lepšího jídla vzrušující. Ačkoli jsem si nemohl dovolit vybraně jíst, rozhodně jsem po vybraném jídle mohl toužit. Moje čtenářské vzrušení tak korespondovalo s Ariho tvůrčím nasazením. V ústech jsem cítil chuť nakládané zeleniny a uzených ryb. Slyšel jsem, jak krávy bučí a smetana v máselnici mlaská. Byl jsem stále hlouběji vtahován do Ariho lahodného světa, ačkoli jsem nikdy nezapomínal, že jsem jen nosič vody. Kdybychom do sebe vrazili před policí s bochníky žitného chleba, Ari Weinzweig by neměl ani ponětí, co jsem zač.

Tato skutečnost nicméně nijak nepoznamenala mé nadšení, když mě pozvali k práci na dalším, tentokrát říjnovém bulletinu, který byl u Zingermanů už podruhé věnován oslavě španělského jídla. Lahůdkářství na něm spolupracovalo se španělským úřadem pro cestovní ruch a s místními malovýrobci. Už před časem se Ari projedl celou zemí a pátral po těch nejdelikátnějších lahůdkách. Nad Michiganem se právě na příštího půl roku uzavřela nízká klenba šedých jezerních mraků a představa hřejivého slunce, sangríe a lukulských hodů mne zasáhla. Ačkoli moje jediná osobní zkušenost se Španělskem se omezila na nevlídně prochladlý výlet během ročního studijního pobytu v Londýně (deset let po Frankově smrti hlídkovala v ulicích Madridu policie ozbrojená samopaly a my jsme se na Costa Brava pokoušeli najít Salvadora Dalího), 3 Španělsko se mi teď zhmotnilo prostřednictvím Ariho reportáže.

Tenhle říjnový bulletin byl Ariho mistrovským opusem. Jako by ho psal jiný člověk. Jeho zaujetí neznalo hranic. ¡Vaya! Opěvoval španělské olivy, víno z Rías Baixas, šunku ze Salamanky a dlouhý zástup sýrů – Manchego, Cabrales, Majorero. Přitvrdil jsem a přidal pár superlativů. Vypíchl jsem odstavec věnovaný sherry a zjemnil jiný o olivovém oleji. Otočil jsem na další stránku – a najednou, z ničeho nic, přišla pasáž, která nevyžadovala ani ten nejmenší zásah. Mezi základy sefardské kuchyně a reklamou na kurzy přípravy paelly se pod titulkem „Nový a okouzlující“ schovávaly tři odstavce o zvláštním druhu sýra, který se Arimu podařilo ukořistit.

„Nedejte se zmýlit tím, že jsem si tento objev nechal až na konec,“ psal Ari. „Je to opravdu mimořádný sýr... tak utajený, že jsem na něj v Londýně narazil čirou náhodou. Je to taky ten nejdražší sýr, jaký jsme kdy měli v nabídce, a ruce se mi třesou, jenom když ho mám dát na pult.“

V článku Ari líčil, jak v Kastilii vyhledal muže, který tento „nadpozemský“ sýr vyrábí, a vyslechl vyprávění o babičce, která sýraře zasvětila do tajemství rodinného receptu a zapřísahala ho, aby v tradici pokračoval. Když se Ari zeptal, čím ospravedlňuje tak neuvěřitelně vysokou cenu, odpověděl muž, že sýr nemůže být levnější, „protože ho dělá s láskou“.

Dále Ari popisoval, jak sýrař den co den sbírá čerstvé mléko od svého stohlavého stáda ovcí španělského plemene churra a přelévá ho do kádí, kde se musí mléko míchat, dokud se nesrazí. Tvaroh je třeba ručně pokrájet na malé kousky, „aby se z něj vyhnala všechna voda“. Potom z každého kola sýra vymačkají i poslední zbytky vlhkosti a sýr převezou do nedaleké jeskyně. Po prvním zrání ho ponoří do extra panenského oleje a nechají znovu zrát nejméně rok. Tahle práce měla svou přesností, pečlivostí a nutností správného načasování hodně společného s mou prací – se psaním.

„Je to sýr hutné, plné a pronikavé chuti,“ básnil Ari. „Maličko připomíná Manchego, ale má svou osobitou povahu a paletu vůní.“

Na tom textu bylo něco zvláštního – nejen dokonalost, s jakou ho Ari napsal, ale hlavně samotný příběh: venkovský sýrař, prastarý rodinný recept, starobylý tradiční způsob, jímž se sýr rodí, originální plechová dóza, ve které je zabalený – to všechno mi nešlo z hlavy, ještě když jsem se potýkal s neposlušnou větnou stavbou v pasáži o marcipánu. Uvažoval jsem, jak je to podivné: nás tady v proklatém roce 1991 drtí recese, a celý národ se zabývá otázkou, jestli se Thomas Clarence, kandidát na soudce Nejvyššího soudu, skutečně zeptal své podřízené, „to jsou vaše chloupky na mé plechovce koly?“ – a na druhé straně ten neskutečný, nehorázně předražený, skoro božsky naivní a v podstatě neuvěřitelný kousek sýra, vyrobený patrně nezkorumpovatelným mistrem svého řemesla, který je ochoten s vážnou tváří prohlásit, že suma na cenovce je tak vysoká, protože sýr „dělá s láskou“?

Je to vůbec možné?

Vydal jsem se do lahůdkářství. Neměl jsem v úmyslu sýr oceněný na dvaadvacet dolarů za libru kupovat. Jakkoli divně to zní, šel jsem se na něj podívat . Načasoval jsem si návštěvu na dobu, kdy bylo u Zingermanů klidněji. U vchodu jsem si vzal vytištěný bulletin, na chvíli jsem se zastavil a začetl jsem se, nejen jako bych jej viděl poprvé, ale jako by to bylo to nejúžasnější, co jsem kdy četl. Pozoroval jsem několik dobře oblečených lidí (v prošívaných bundách a s barevnými šálami), jak si ho taky čtou, a užíval jsem si, jak si to taky užívají. Pak jsem prokličkoval frontou a po černých a bílých dlaždicích došel až k vitríně se sýry. Ležel tam Manchego a Cabrales, Mahón a Garrotxa...a mezi nimi i  můj sýr. Ve své bílé plechové krabičce s černým nápisem páramo de guzmán doputoval daleko mimo svůj mystický svět a zdálo se, že se v novém prostředí cítí nejistě. Oválný balíček zdobil emblém zlaté medaile za výjimečnou kvalitu, kterou sýr získal zřejmě na nějaké zemědělské výstavě. A před pyramidou bílých krabiček ležel jeden rozbalený kousek rozkrojený na tři dílky. Nepodobal se svým světlejším bratřím, Manchegu a Mahónu – na rozdíl od nich měl téměř karamelový odstín. Asi není běžné tvrdit o sýru, že vypadal oduševněle, ale přesně tak mi připadal, aspoň na pohled. Přicestoval z tak dalekých krajů a z tak dávných časů... Chvíli jsem si dovolil fantazírovat o tom, jak by asi mohl chutnat, protože o tom jsem mohl jen snít – o gurmánství, a taky o dandyovském životě, ve kterém bych i já mohl napsat větu „narazil jsem na něj čirou náhodou v Londýně“.

A v tom okamžiku se v mém nitru stalo něco zvláštního: ten kousek poctivého sýra, vzdálený jakémukoli cynismu, mi v tom prohnilém roce dal pocit naděje. Ucítil jsem závan ryzí nevinnosti a transcendence. Zdálo se mi, že ten sýr svým způsobem znám – nebo že ho poznám . Tiše tam ležel a skrýval svá tajemství. Jak dlouho bude trvat, než mi je prozradí?

Ukázalo se, že velice dlouho. Ale když pak k tomu došlo, měl mi toho spoustu co říct. A na rozdíl od onoho dne v roce 1991, kdy jsem už v lahůdkářství neměl stání a pospíchal domů připravit k letu dalšího ze svých netrpělivých poštovních holubů, jsem se od něj pak už nedokázal odtrhnout.

1 Šampion těžké váhy Mike Tyson, nekrofil a kanibal Jeffrey Dahmer, komik a exhibicionista Pee-wee Herman.

2 3. května 2007 vyšel v ekonomické rubrice New York Times článek věnovaný rostoucí popularitě Zingermanova podniku. Odborník na potravinářství Michael Ruhlman v něm shrnul úspěch, jehož během desetiletí lahůdkářství dosáhlo: „Zákazník může sehnat iberijskou šunku jen těžko, ale Ari to dokáže.“

3 S kamarádem jsme se o půlnoci připlížili k Dalího vile na pobřeží v Cadaqués a přes dveře jsme slyšeli hlasitě hrát malířovu oblíbenou hudbu, árie z Tristana a Isoldy. Po marném klepání jsme se stáhli a na vysoké zdi Dalího zahrady jsme vypili dvě lahve vína, které – společně s prudkými poryvy větru a hejny netopýrů – rozdmýchaly žár té strašidelné noci. Vyděšení nějakým zapraskáním jsme prudce seskočili, jenže jsme neodhadli výšku a celí potlučení a zkrvavení jsme pak kulhali dlouhé kilometry zpátky do hostelu.

2

Oběť

„Ambrosio Molinosi, přišel čas ukázat, co v tobě je!“

Bylo nebylo, před dávnými časyv rozlehlých, prázdných pohořích španělské náhorní plošiny zvané Meseta… v Království kastilském… ve vísce na kopci… Na posteli v domě, kde bylo toho léta asi pětatřicet stupňů, ležela žena jménem Purificación a rodila dítě. Po celé hodiny nahlížel nastávající otec do tmavé ložnice, kde se v přítmí skrytá žena svíjela v bolestech přicházejících a odcházejících kontrakcí. „Tak co, už je venku?“ ptal se každou chvíli, až to jeho manželka, žena oduševnělé krásy a vytříbeného chování, nevydržela a požádala porodní bábu: „Odveďte toho pitomce pryč!“

Konečně přišlo dítě na svět (v téže místnosti, v téže posteli, pod stejnou střechou jako kdysi jeho pradědeček) jako nejmladší ze tří synů svých rodičů. Mělo mandlové oči, tělíčko naducané jako pytel ovsa a už tenkrát silné plíce, které neúnavně vydávaly hlasitý skřípavý pláč. Chlapec se nedal přehlédnout. Jedl více než bratři a spal méně. Byl mimořádně citlivý. Své rodiče odjakživa neskonale miloval a získával si tím jejich lásku. Když se naučil chodit, nehnul se od nich na krok; když se naučil mluvit, povídal si s nimi.

Bez přestání.

Hřál se v teple mateřské lásky a otce zbožňoval. Ba víc než to: odjakživa chtěl být jako on, jako ten sympatický, zarputilý sedlák s velkýma ušima a silnými sukovitými prsty zarudlými jako půda v okolí, který jako by měl pro každou příležitost připravený příběh a pro každou hluchou chvíli vtípek. Ráno co ráno si otec natáhl mulo , modrou kombinézu, zapnul zip, nasadil si černý baret a se spokojeným pohvizdováním se vypravil do dvě stě metrů vzdálené stodoly. Z prašné cesty se mu otevíral výhled na kastilské pláně, drsné, prázdné stepi, které tvoří španělskou Mesetu a na kterých prudké vichry střídají spalující letní slunce. Kastilci žijí osm set metrů nad úrovní moře a o místním počasí říkají, že je tu devět měsíců zima a tři měsíce peklo.

Ve Španělsku padesátých let to sedláci neměli snadné; ostatně už jenom být Španěl bylo tenkrát dost trpké. Ve druhé dekádě Frankovy vlády se chudoba stala zcela běžnou životní realitou; ve vnitrozemí nebylo dost jídla ani elektřiny. 4 Lidé houfně opouštěli napůl vyprahlou Mesetu a stěhovali se do velkých průmyslových měst – do Bilbaa, Barcelony či Valencie; ti, kteří zůstávali, obdělávali půdu stále tak, jak se to dělalo po celá staletí: orali, seli a mlátili ručně. Dokonce i mluva byla v polích starodávná. Když se chlapcův otec zdravil s přáteli, doprovázel občas podání ruky větou „ Hola , potřes mi lopatou!“

Vesnice, v níž žili, se jmenovala Guzmán podle význačného šlechtického rodu, jehož členové už někdy od dvanáctého století ovlivňovali dění v království Léon jako státníci, generálové a místokrálové. Právě léonský vladař jim jako útočiště odkázal 3 000 hektarů půdy v údolí řeky Duero. V osmnáctém století tu Cristóbal Guzmán během šedesáti let vystavěl hrad, který byl věrnou kopií rodinného sídla v Léonu a jemuž se ve vesnici říkalo palacio . Kolem hradu vzkvétala vesnice, jejíž obyvatelstvo se v době největší slávy počítalo na tisíce a uživilo početné restaurace, bary, holičské krámy a několik tržnic. Ačkoli otec (a před ním jeho otec a otec jeho otce a tak dále) prožil ve vesnici celý život, nebylo jasné, jak hluboko jejich kořeny v kraji sahaly. Po dlouhá léta rodina slušně prosperovala a v jisté době dokonce palác přešel do jejího vlastnictví. V padesátých letech dvacátého století však už byla na sestupu – museli rozprodávat půdu a stále více jejich zaměstnanců odcházelo za prací do města. Otec ale uměl vylepšit i ty nejhorší časy. Bez ohledu na to, v jakém se ocitli svrabu, nebyl nikdy zdeptaný, zpíval si a popíjel víno, které sám vypěstoval. Hrál karty u přecpaného stolu a dával k dobrému jednu historku za druhou – o svém divokém mládí, kdy se chodil s děvčaty šmajchlovat do polí, nebo o tom, jak sloužil jako voják v Maroku, kde (jak se zdálo) většinu času trávil výměnou pneumatik u náklaďáku. Obzvlášť rád vyprávěl o bombardování Kastilie za občanské války. Kdykoli místní zaslechli kostelní zvony, utíkali se všichni schovat do jeskyní, jimiž byl zdejší kraj provrtaný. Tedy všichni až na něj a jeho přátele. Ti skočili na motorky a sklonění nad řídítky uháněli za ukrutného dunění bombardérů třicet kilometrů do Aranda de Duero. Tam našli vylidněné bary a restaurace a v nich stoly plné jídla a pití. Comida , jak se patří: téměř nedotčená kotletka a vedle pohár červeného, kus ryby a  cerveza, nakousnutý piškotový koláč se sklenkou digestivu. Při troše štěstí byl na stole i sýr – ten totiž otec zbožňoval. Dokud bombardování neskončilo, chodili od podniku k podniku, a při prvních známkách návratu normálního života sedli na motorky a křižovali si to do kopce zpátky domů.

Po tomto muži, věčně si hvízdajícím sedlákovi, poživačném žroutovi a sukničkáři, dostal chlapec jméno Ambrosio – jméno, které připomínalo potravu bohů, ale doslova znamenalo „nesmrtelný“. Časem začali vesničané otci se synem říkat „los dos Ambrosios“, dva Ambrosiové, a později prostě „los Ambrosios“; tak mocně se otiskli jeden do druhého a do života města. Když jste se dali do řeči s jedním z Ambrosiů, rozumělo se samo sebou, že hovoříte nejen s nimi oběma, ale taky se všemi předešlými generacemi Ambrosiů včetně nebožtíka pradědečka, jehož popel doma uchovávali v jídelně v porcelánové dóze, částečně pro věčnou památku a částečně proto, aby se mohli občas ušklíbnout nad chybou v ozdobně vyvedeném nápisu – Anbrosio .

Pro kluky, jako byl malý Ambrosio (trochu divoké, plné nezvladatelné radosti a energie), byl Guzmán zemí zaslíbenou: zemí se spoustou zbořenin a schovávaček, s rozlehlými poli a roklinami zvanými barcos , které nabízely skvělý úkryt. Hlavní ulice se vinula jako had mezi kamennými domy vzhůru do kopce, dál kolem kostela k paláci a pak podél stájí a chlévů ven ze vsi až úplně nahoru k čepičce úrodné země, do zcela jiného, nekonečného světa, jemuž se tu říkalo arriba , výšina. V této krajině Ambrosio nespoutaně poletoval s partou místních dětí a hrál s nimi talusu nebo linku . Dokonce i při vyučování snil o odpolední svobodě, kdy si zase bude moct hrát nebo se poflakovat u jednoho z přírodních pramenů, kde lidé prali, brali vodu a plnili zavlažovací nádrže. Vždycky když se v září slavila fiesta , snažil se celých pět dní zůstat vzhůru co nejdéle, aby mohl s ostatními prchat před rozdivočelým býkem, kterého představoval muž v kostýmu a s římskými svícemi místo rohů, sledovat ohňostroj, zpívat jotas a tancovat s dospělými.

Býval u toho, když k nim z okolního světa tu a tam pronikla nějaká senzace. Někdy v šedesátých letech přijeli do města cikáni s biografem a na boční stěnu palacia promítali černobílé filmy z třicátých let. Jindy zase kouzelník, který si říkal Lachtaní muž, balancoval na nose obrovským ručním pluhem; kdyby byl kýchl, rozseklo by ho to vejpůl.

A především tu byla bodega .

Tato část Kastilie je přímo posetá bodegami , ručně vyhloubenými umělými jeskyněmi, které si lidé budovali v dobách, kdy neexistovaly ledničky. V Aranda de Duero mají Bodegu de las Ánimas, bludiště tří set jeskyní pocházející z patnáctého století, které představuje deset kilometrů podzemních tunelů a v němž se každoročně vyrobí sedm milionů lahví vína. V Guzmánu si lidé vyhloubili asi dva tucty takových jeskyní v kopci na severním kraji vesnice. Říkalo se, že některé z těchto bodegas vznikly ještě během římské nadvlády těsně před počátkem našeho letopočtu. Každý podzim sem sváželi úrodu (vědra s obilím, zeleninu, a hlavně sýr a víno, které se přepravovalo v žocích z kozí kůže), aby byla po celou dlouhou zimu a jaro dostupná. Legenda praví, že v malé místnosti nad jeskyní sedával muž, který měl za úkol zapsat všechno, co se do sklepa zaneslo. Této místnosti se proto začalo říkat contador , sčítárna.

Když si všechny rodiny v Guzmánu vybudovaly nebo zdědily bodegas , přistavěly k nim taky takové sčítárny, někdy s přilepenou předsíňkou a s několika schody do další, menší útulné místnosti s krbem. Brzy se lidé začali v  contadorech scházet, aby zde společně poseděli a pojedli u jednoho stolu. Jak míjela staletí a vyvíjela se chladicí technika, začaly jeskyně sloužit méně k utilitárním a více ke společenským účelům, a místnost přijala funkci blízkou druhému významu slova contar – „povídat“. Contador se tak stal „povídárnou“, místem, kde se vyprávějí příběhy. Za chladných zimních nocí nebo nekonečných letních dní si tu lidé vyměňovali historky, tajemství a sny. Když měl někdo na srdci něco důležitého nebo si potřeboval důvěrně povykládat s přáteli, zamířil do povídárny a během neskutečně rozvláčné, rozbíhavé kastilské debaty nad vínem a  chorizem příběh pomalu vyplynul. O víkendech se taková obyčejná setkání mohla protáhnout přes celý den a noc, vínem hojně zalévaný hovor se točil od podrobností nedávné sklizně přes dramata ze života vesnice až třeba k válečným historkám. Bodega tak byla nejen reálným místem, ale díky povídárně se stávala stavem mysli. Právě tady malý Ambrosio propadl kouzlu otcových historek.

Něco z těch příběhů rezonovalo hluboko v chlapcově mysli. Něco, co zprvu nedokázal pojmenovat. Když se dal otec do vyprávění, vstoupilo do obvyklého poklidného hučení povídárny oživení a úžas. Malý Ambrosio seděl jako přimražený. Vydržel naslouchat celé hodiny a později se k příběhům v duchu vracel, pronásledován nějakým detailem, který otec vpletl do svého vyprávění. Ačkoli byl chlapec jinak hodně upovídaný, vypěstoval si podmíněný reflex – jakmile se začalo vyprávět, seděl jako pěna a ve stavu fascinovaného blaha poslouchal.

Přestože Ambrosio neprojevoval sebemenší zájem o školu, jeho matka viděla v synovi budoucího lékaře. Jednoho dne ho proto, stejně jako bratry, poslali osmdesát kilometrů od domova do internátní katolické školy v kastilském hlavním městě Burgos. Skutečnou školu ale získával doma, v polích a na ulicích rodné vesnice, když sledoval hospodáře při práci a sbíral příběhy o životě, které tu visely ve vzduchu. Stále více času trávil mimo shluk vesnických stavení, v nedotčené krajině táhnoucí se na míle do dálky, na strakaté šachovnici vinic a pšeničných polí, kudy chodil s otcem nebo se starými muži ze vsi. Meseta byla příběhy posetá, daly se tu sbírat jako kamení. Co se přihodilo na vinici zvané Matajudío – Židovský vrah? Kde se vzala ta podivná skupina dokonale kulatých kamenů připomínajících pterodaktylí vejce, které tak pevně seděly v zemi nedaleko Barco de Palomas? Anebo odkud jsou ty hvězdicovité úlomky kostí na Hořejším poli?

Poslouchal, a jak tak šlapal svou cestou, znovu a znovu se ptal Co se to tu stalo? Už jako dítě překonal Ambrosio své předky: dokázal hovořit s duchy.

Ambrosia nakonec ovládla nová posedlost: bloumal po okolí a hledal příběhy a vypravěče, k nimž by se mohl navždycky přimknout. Začal dole pod kopcem ve vesnici jménem Quintanamanvirgo, kde byli lidé uzavřenější a ostražitější. Guzmánští vesnici říkali el pueblo de los toros , býčí vesnice, protože se prý její obyvatelé skrývají v tmavých koutech jako zbabělí býci, když je vypustí do osvětlené arény. I tito lidé však měli svůj vlastní příběh – vyprávěli si o tajném tunelu pod stolovou horou, kterým se dalo procházet do světa duchů.

Za touto vesnicí ležela další. Roa. Větší a drsnější, sebejistá, až skoro pyšná vesnice se spoustou obchodů a barů – a taky, což bylo nejdůležitější, s hejnem mladíků jako byl on. Právě tady Ambrosio poprvé slyšel příběh o oslech z Roa, který později vybrousil k dokonalosti. 5

Nejzazší hranicí Ambrosiova vesmíru se stala metropole Aranda de Duero, cíl válečných kulinárních výprav jeho otce a také místo, kde žil jeho nejlepší kamarád. Potkali se spolu v devíti letech při vzájemném basketbalovém zápase internátních škol. Ambrosia tenkrát vybrali, aby hrál na Juliána osobní obranu. Julián byl vytáhlý hubený kluk s tmavými vlasy, dlouhonohý a dlouhoruký čahoun s tenkými prsty, které vypadaly přesně jako ty Ambrosiovy, ostatně stejně jako jeho tělo; oba měli nápadně veliká kolena. A ačkoli jejich basketbalová kariéra neměla dlouhého trvání, zrodilo se toho dne něco daleko trvalejšího. Po zápase v šatně zaslechl Ambrosio známý zpěvavý přízvuk, a protože byl odjakživa extrovert, hned se vypravil k soupeři a zeptal se: „Kdo z vás je tady z Arandy?“

Plachý a introvertní Julián zrudl a zvedl ruku: „Já – proč?“

„Protože já jsem z Guzmánu,“ odpověděl Ambrosio.

Ukázalo se, že Ambrosiův bratranec Nacho je Juliánův nejlepší kamarád. Julián vypočítával další přátele z party a Ambrosio přitakal, že to jsou i jeho kamarádi.

„Jak to, že tě neznám, když jsi Nachův bratranec?“ chtěl vědět Julián a Ambrosiovi bleskla hlavou vzpomínka na rodinnou oslavu svatého přijímání, když jim bylo šest let. „Kouřil jsi tenkrát pod schody a já jsem se přidal,“ vzpomněl si.

To nebyl špatný začátek.

Ačkoli byl Julián navenek uvážlivější, Ambrosio oceňoval jeho skryté pobavení životem, šibalský úsměv a potutelný smysl pro humor. A Juliánovi se zase líbila Ambrosiova bezhlavá lehkovážnost, kvůli níž ho nakonec vyhodili z každé katolické školy, do které chodil. Ambrosio byl buřič a iniciátor zábav, Julián se stal jeho věrným spiklencem.

Na ulicích pokřikovali po kolemjdoucích. Chodili lovit do polí, a přestože na rozdíl od Ambrosiova bratra Angela nebyli žádní velcí střelci, občas trefili nějakého králíka. Jednou se jim podařilo skolit kance a uspořádali hostinu pro přátele, Ambrosio hrál na kytaru a zpíval. Každá záminka byla dobrá, aby mohli být spolu. Na večírcích a tancovačkách (jejich zájmy se totiž brzy ubíraly k vínu a k ženám) spolu komunikovali telepaticky: stačilo vyměnit si pohled nad hlavami ostatních, zvednout obočí, nenápadně mrknout, a bylo jasno.

Jak čas ubíhal, Julián se víc ponořil do studia a stal se právním čekatelem ve Valladolidu, zatímco Ambrosio hodil školu úplně za hlavu. Přesto si byli ještě bližší než dřív. Pravidelně se navštěvovali doma, což je ve Španělsku, kde se společenský život odehrává prakticky výhradně na ulicích, v barech a ve sklípcích, projevem maximální důvěrnosti. Julián byl považován za součást Ambrosiovy rodiny, stejně jako Ambrosio rodiny Juliánovy. Při všech odlišnostech vyrostli z chlapců stejně vytáhlí mladí mužové, oba si pěstovali bradku a oba si koupili motorku. Nosili plandavé košile a džíny s širokánskými manžetami. Julián měl v sobě jistou dávku vrozené elegance – díky hranaté bradě a širokým ramenům vypadal nesmlouvavě, ale plaché hnědé oči odhalovaly vnitřní zranitelnost. Ambrosio sršel vtipem a energií. Jejich vzájemná oddanost byla neochvějná, stmelená z Juliánovy strany vstřícností a pozorností a z Ambrosiovy extrovertní mytologií, kterou jejich přátelství opřádal.

Julián byl u toho, když se Ambrosio seznámil se svou pozdější ženou; a Ambrosio, když Julián potkal tu svou. Šli jeden druhému na svatbu. Julián chodil každou středu k Ambrosiovi domů na večeři. A o nedělích sedávali v povídárně nad sklípkem, pili červené a hleděli přes nekonečné pláně do dálky. Ambrosio považoval Juliána za mistrného vypravěče, lepšího, než byl sám – liboval si v Juliánově schopnosti vystavět příběh, pohrát si s detailem a se stavbou věty. Protože měli tolik společného a protože spolu mluvili tajným jazykem, v němž k pochopení stačilo naznačit, nebylo v těchto chvílích nic, co by před sebou skrývali. I když si povídali hlavně o tom, co se zrovna namanulo (třeba jak vypěstovat ty nejlepší hrozny nebo co se jim kdy na poli nepovedlo), pouto mezi nimi však vytvářely nejtajnější mužské sny, obavy a pocity, a také skutečné události, které jim zasáhly do života.

Jak Ambrosio dospíval , začal se moderní svět ležící za hranicemi pohádkového Guzmánu zrychlovat: mechanizace, industrializace, masová produkce. Vesnice jako Guzmán měly nakonec jen málo co nabídnout, aby si udržely své obyvatele, snad kromě pravidelného životního rytmu a nostalgie. S požehnáním svého manžela vyslala matka rodu Purificación Molinos (neboť jejich rodinné příjmení znělo Molinos) své děti za vzděláním do všech stran. Nejstarší Roberto, bystrý a pilný student, se dal na umění a stal se fotografem v Madridu. Druhý syn, Angel, vystudoval techniku a jeho diplomatické schopnosti mu vynesly úspěšnou kariéru u energetické společnosti v Buenos Aires. A pak tu byl nejmladší syn, ten, který se měl stát lékařem, bezbožný flákač, nespoutané hříbě Ambrosio. Ve škole v Burgos se bouřil proti kněžím, takže ho vyhodili a poslali do Madridu, kde se bouřil nanovo. Bydlel tam u příbuzných a každé ráno odcházel do školy, ale nikdy tam nedorazil, protože se cestou zastavil v baru nebo v kulečníkové herně, zapovídal se, popíjel s ostatními a o knihy a studium nejevil ani nejmenší zájem.

Psal se rok 1972, do Frankovy demise zbývaly tři roky. Ambrosiovi bylo sedmnáct a vzrůstem, když už ne svou vyzrálostí, to byl dospělý muž. Toulal se po Madridu a zabíjel čas. Uprostřed špíny a výfukových plynů postával pod stromy, hleděl do jejich korun na kvetoucí větve a umírající listí, protože se mu tak vracely vzpomínky na Guzmán. Jednoho listopadového večera se ve dveřích objevil strýc a oznámil mu, že přišel proto, aby Ambrosia odvezl domů. Řádil blizzard a cestu pokryly vločky velké jako bělásci. Nebylo vidět na krok. Když ujížděli po dálnici do Arandy a přes Roa dál do Quintanamanvirga, připadal si úplně ztracený a dlouho netušil, proč ho vezou zpátky do Guzmánu.

Ambrosio svým mohutným tělem vrazil do dveří rodného domu, vyběhl schody po třech a kolem matky se protáhl k bledému otci, který ležel bez hnutí na lůžku, celý pokrytý hnisavými boláky. Zšeřelý pokoj naplněný pachem hnijícího masa připomínal márnici. Purificación se snažila manželovi ulevit mastí z ovčího mléka, kterou mu vtírala do ran, ale místní lidová medicína tentokrát nezabrala, spíše naopak. Ambrosiův otec začal v horečkách blouznit. Kosti mu měkly a začínaly se doslova ohýbat. Už nemohl ani vstát.

„Když jsem ho tam tak viděl,“ vzpomínal později Ambrosio, „bylo mi jasné, že už se do města nevrátím, že nastal čas převzít zodpovědnost. Slyšel jsem hlas, který mi říkal ,Ambrosio Molinosi, přišel čas ukázat, co v tobě je‘.“

Po celé měsíce za otcem docházel lékař, udivený průběhem nemoci – nečekal, že by pacient mohl vydržet do konce týdne, ale Ambrosiův otec tiše vzdoroval celé měsíce. Bylo mu teprve pětačtyřicet; jeho syna nikdy předtím nenapadlo, že by je smrt mohla rozdělit takhle brzy. Statný sedlák, sůl země, jeho vzor: nedovedl si představit, že bude pracovat na poli, sedět u večeře nebo v povídárně nad sklípkem bez něho. Otec ho naučil všemu, co znal: jak brzy vstávat do práce, jak spravit traktor, jak správně klít. Ukázal mu, jak pěstovat hrozny a jak je sklízet přesně ve chvíli, kdy fialové střapce naberou dost cukru na víno. Naučil syna, jak víno dělat a jak ho pít, neboť víno se musí pít opatrně, s radostí. A bylo toho mnohem víc, víc než dennodenní předávání zkušeností, povídání, vtipkování a společné rituály. Otec Ambrosia dlouho a nenápadně učil, jak být pravým Kastilcem – protože sám jím byl. Naučil ho, jak naslouchat půdě, jak mluvit se zvířaty, jak bezvýhradně milovat své blízké a starat se o ně.

Ambrosio si nyní zvykl nosit pro štěstí otcovy věci – nasadil si jeho baret a zpět do služby povolal vycházkovou hůl. A pak tu byla ještě matka, která se záhy měla stát vdovou a která s odhodlanou tváří dál vedla domácnost, každý den ve dřezu rachotila nádobím od snídaně, vyrážela na nákupy, připravovala comidu , zametala, leštila a cídila dům a sledovala zprávy. Občas ji přistihl, jak strnule hledí na pochmurné titulky – při leteckém neštěstí na Ibize zahynulo sto lidí, při srážce vlaků u Sevilly sedmdesát –, a sevřela ho nesnesitelná bolest. Ona však měla alespoň kostel a v něm svého Boha. Ambrosiovým bohem byl vítr vanoucí nad Mesetou a noční ticho hvězd.

Nakonec Ambrosio tomu hlasu, který ho vyzval, aby ukázal, co v něm je, odpověděl – a nabídl mu obchod: svůj život výměnou za otcův. A pak čekal.

Mezitím bylo třeba postarat se o hospodářství. Ambrosio vstával za rozbřesku, sešel do kuchyně, pomlel kávu, uvařil ji a vypil. Už úplně probuzený se vydal v otcových stopách – natáhl si jeho boty, zapnul jeho mulo a vyrazil do chladného rána. Psi se honili kolem a vzduch byl prosycen vůní půdy a vepřinců. Kráčel ke stodole, pod níž se do dálky táhlo coterro , vysoko položené kastilské lány.

Členové rodu Molinosů byli už od pradávna zvyklí obdělávat zemi a nespoléhat se na štěstí. Na jaře zasít ( trigo , uvas , habas – pšenici, hrozny, fazole), v létě čelit dračímu ohni slunečního žáru zaléváním, v září stihnout včas sklidit, než všechno spálí mráz. V životě sedláka šel jeden stejný den za druhým, stále bylo třeba být ve střehu a pečlivě všechno sledovat (nejen úrodu, ale také předpověď počasí, růst a pokles cen plodin), opravovat (traktory, ohrady pro ovce, motory, rozedrané svetry), živit v sobě naději a smiřovat se s realitou. Úlevu člověk nacházel v drobnostech.

„Jezdit na traktoru je neskutečná nádhera,“ říkával Ambrosio. „Nejdřív objíždíte pole kolem dokola, vdechujete jejich vůni, kocháte se barvami, den za dnem, až jednoho rána ucítíte, že všechno je připravené, jakoby otevřené a poodkryté, a vy se zeptáte obilí ,Už je čas?‘ a pšenice vám odpoví ,Ano, příteli, už je čas.‘ A vy můžete začít sklízet.“

Než přišel čas první sklizně, rozeznal jiný lékař, že starší Ambrosio trpí brucelózou neboli Bangovou nemocí přenášenou dobytkem. Choroba se projevuje horečkami a záplavou potu páchnoucího jako mokré seno, a provází ji bolesti svalů a kloubů. Pokud se nemoc neléčí, může vést až k rozpadu obratlů, ztrátě zraku a ke zhroucení imunitního systému. Mast z nepasterizovaného mléka, která měla hojit jeho rány, otce málem zabila. Jako by toho nebylo dost, našli mu také rakovinné metastázy v žaludku. Lékař stanovil správnou léčbu a otec se začal pomaličku zotavovat – nejprve se dokázal posadit, pak po Lazarově vzoru roztřeseně vstal a začal chodit. Když za pár měsíců poprvé bez cizí pomoci vyšel na zápraží, ucítil Ambrosio obrovskou úlevu.

Proč ale on sám zůstal ušetřen? A čím měl vesmíru odplatit tento zázrak?

4 „Vlast, víra, rodina – to je naše strava i nápoj,“ říká Franco klopotnou angličtinou ve filmovém týdeníku z doby, kdy ve Španělsku na 200 000 lidí zemřelo hladem. Franco, sám o sobě dosti záhadná postava (můžete ho mít za kleptomana s vražednými sklony, nebo za otce nového Španělska), tehdy pojal maniakální plán nakrmit třicet milionů hladovějících Španělů sendviči s masem delfínů, kteří žili v místních vodách. Teprve po roce 1959, kdy se podařilo vymanit hospodářství z vlivu falangistických ideologů, se štěstí obrátilo a bylo zaděláno na „španělský zázrak“, období intenzivního ekonomického růstu.

5 Ještě před občanskou válkou žil v Roa kněz, který byl tak domýšlivý, že se nikdy nenechal vidět bez kolárku. Kdykoli se nachomýtl k nějaké nepravosti (ať už k divoké pitce, nebo k dětské strkanici), hned se začal ohánět biblí. Sotva místní lidé Jeho Svatost v dálce zahlédli, mizeli v postranních uličkách, aby se jí vyhnuli. Zkrátka – byl to povýšený pámbíčkářský suchar, jehož největším problémem bylo, že – jaksi – nikdy neměl ženskou. A tomuhle knězi jednoho dne vzkázali, že ve vedlejší vesnici, asi deset kilometrů vzdálené, umírá muž a potřebuje poslední pomazání. Protože sám koně neměl, začal obcházet sousedy, aby mu nějakého půjčili. Jenže soused zleva neměl kobylu okovanou, soused zprava už poslal koně na pole, a tak to šlo dál a dál. Nakonec kněz našel muže, který měl osla a byl velmi ochotný pomoci. „Bůh ti žehnej,“ pravil farář, když se vyškrábal do sedla, pokřižoval se a tryskem vyrazil.

Neujel daleko, když ho ze zbožného zamyšlení vyrušilo vzdálené hýkání. S mírným znechucením se rozhodl je ignorovat, ale hýkání stále sílilo a mohutnělo, až znělo jako sbor zběsilých oslů. Kněz se ohlédl, rozčilen, že ho něco vytrhuje z modliteb, a zděšeně zjistil, že ho pronásleduje stádo oslů. Vesničanům podél cesty se naskytl nezapomenutelný výjev: horda zdivočelých oslů pronásleduje oslici v říji, na které sedí velebný pán s výrazem naprostého zděšení. Kněz udělal to jediné, co se udělat dalo – čím víc oslové dotírali a tvrdě se strkali mezi sebou, tím důrazněji poháněl klisnu tryskem kupředu. Nakonec se jeden z oslů probil do čela, zaútočil oslí dámě na zadek a přitom knězi strčil kopyta do kapes.

Svědkové tvrdili, že nebýt farářův oblek tak kvalitní, měl by velebný pán šanci úhoně uniknout. On však musel jet dál. Díval se křečovitě vpřed, a přežehnávaje se celou dobu křížem předstíral, že se nic neděje. Když dorazil do vesnice, zjistil, že nemocný se zázračně uzdravil. On sám se naopak zhroutil do postele. Podle některých ho to vzalo natolik, že už se nikdy nevrátil ani do Roa, ani do sedla.

3

Povídárna

„Do tohoto dramatického výjevu jsme nyní klesali...“

Jak začal můj život nabírat na obrátkách, sýr se z mé mysli načas vytratil. On se mi ale později sám naléhavě připomněl.

Když jsem skončil školu a pak i práci v Zingermanově lahůdkářství, živil jsem se jako redaktor, nejprve v jednom literárním časopise a potom v naleštěném cestopisném magazínu, kde mi došlo, že zmatky v Tibetu nebo naprostá izolace v patagonské divočině mohou být stejně poutavé jako Foucault nebo Sartre. Největší výhodou téhle práce bylo, že jsem se setkával s příběhy různých tvarů a velikostí. Brzy jsem je začal pro nejrůznější časopisy sám psát. Jako bumerang jsem vždycky vyletěl tam, kam mě vyslali, a pak jsem se zase vracel domů. Procestoval jsem Asii, projel autem Ameriku, viděl jsem Kilimandžáro. Vydal jsem knížku, otiskl jsem rozhovor s prezidentem Clintonem, jel jsem na Kubu, kde mě v jedné podivné chvíli objal Fidel Castro a zdvihl mě přitom ze země (voněl po mýdle). Každý kvartál jsem platil daně, stěhoval jsem se z jednoho bytu do druhého, vždycky o něco lepšího, až jsem nakonec našel domov ve starém viktoriánském domě, kde jsem se usídlil se svou ženou Sárou; vystudovala stejnou školu jako já a teď dělala i stejnou práci. Většina mých dní si byla velmi podobná. Ráno jsem vstal, zhltnul vločky a zamířil do pracovny v podkroví. Když tak obvykle kolem jedenácté nastal čas udělat si přestávku, s velkým zíváním jsem vyšel v jelenicových trepkách a vytahaných pyžamových kalhotách na přední verandu a vydal jsem se do schránky pro poštu. Sousedé na to koukali s otevřenou pusou. Těžko říct, jestli mě měli za neškodného podivína, nebo za pomateného hochštaplera typu Hugha Hefnera. Já jsem byl ovšem přesvědčen, že se svými příběhy žiju bohatý tajný život. Vyrážel jsem do světa za dobrodružstvím, pobýval v cizích zemích a vracel se letištním taxíkem se zápisníky plnými naškrábaných poznámek. Doma jsem pak v té změti faktů a citátů hledal vyprávěcí linku a příběh jsem zpravidla dopisoval v nějakém hotelovém pokoji, když jsem se vypravil pro další reportáž.

Možná byly mé toulky méně labužnické než ty, na které se tenkrát vydával Ari, ale deset let po škole jsem žil tak, jak jsem si kdysi nejasně představoval. Kývl jsem na každou nabídku a na každou destinaci. Ocital jsem se v barmském hostelu pro batůžkáře, v pětihvězdičkovém hotelu v Ho Či Minově Městě anebo v tukulu v Súdánu. V Jakartě mě budilo volání muezzinů a v Západním Irianu kvičení nebohého prasete, které trefil přímo do srdce lučištník oblečený pouze do tykvového pouzdra na penis. Když jsem volal do redakce, občas jsem se přistihl, jak po Ariho vzoru mumlám do telefonu věty jako „na tržišti v Marrákeši jsem viděl fascinujícího zaklínače hadů!“ nebo „velrybí maso vůbec není špatné“. Žena a přátelé mě naopak obviňovali, že jsem „úsečný“ (nebo ještě hůř „netýkavý“), když se mě na mé cesty zeptají. Snažil jsem se vyhýbat typicky americké otázce „Čím se vlastně živíte?“ Koneckonců, co bych tak na ni mohl odpovědět? Mohl bych třeba s vážnou tváří prohlásit, že jsem sběratelem příběhů? Že je lovím, dávám dohromady a snažím se je zapsat? Copak nestačí, že si je každý může přečíst, když jsou hotové? Ne? A stačily by vám k nahlédnutí popsané stránky, abyste uvěřili, že něco dělám?

Tak tedy .

Jakkoli to všechno bylo hrozně vzrušující, časem mě začal pronásledovat strach, který znají všichni novináři na volné noze. Strach ze stagnace. Kmital jsem z práce do práce, stále jakýsi rozhozený, neklidný a přetažený. A právě tehdy se staly dvě zásadní události: za prvé (a k tomu se ještě vrátíme) mě jeden časopis vyslal do Španělska za katalánským šéfkuchařem, který, jak říkali, znovu vynalezl jídlo, když spojil chuť a vědu. A za druhé – moje žena porodila našeho prvního syna.

O novopečených matkách byly napsány tlusté knihy. O novopečených otcích je třeba říct alespoň toto: jako živočišný druh jsou dost stereotypní. Jakmile pohlédnou na své potomky, dotknou se vlastní smrtelnosti. V té chvíli se v hlavě novopečeného otce už napořád uvolní několik spojů. Ačkoli si uvědomuje, že před ním existovaly miliardy otců a tak dále a tak dále... (přestávka na fotografování dítěte) ... tedy, nikdy nikdo před ním nepocítil tak mocnou, tak oslepující otcovskou lásku. Střídají se v něm záchvaty nepotlačitelné pýchy s pokusy projevit alespoň trochu zdrženlivosti a bdělosti, ale když v zóně s povolenou rychlostí 40 kilometrů za hodinu narazí na někoho, kdo jede pětačtyřicet, právě když on na zadním sedadle převáží své dítě upoutané v sedačce stejně, jako bývají připoutáni kosmonauti, stává se takový otec nebezpečným a zcela neovladatelným. Lozí po čtyřech a rukama ohmatává podlahu, jestli na ní nezůstaly nějaké korálky, drobečky nebo snad čtvrťáky, kterými by se dítě mohlo dusit. Neuvažuje racionálně, protože ještě nikdy si nepřipadal tak konečný jako nyní při pohledu na nekonečnost.

Našemu dítěti jsme dali jméno Leo. Mělo zasněný výraz a trošku předkus. Neustále vypadalo, že zvažuje nějaký spletitý problém, a když jsme ho tak pozorovali, jak pozoruje svět, usilovně jsme se snažili vydedukovat, co nám chce chlapec sdělit. Vypadalo to, že toho není málo. Na jeho žádost jsme koupili nové auto s airbagy. Aby bylo vůz kde zaparkovat, vyklidil jsem garáž. A co je zase tohle? Není ta zadní veranda nějaká neupravená? Uklidil jsem tedy zadní verandu – a postupně jsem se pouštěl do dalších a dalších prací, které jsme po léta odbývali anebo odkládali.

Vyskládával jsem jednu skříň za druhou a do charitativního obchodu jsem nanosil spoustu oblečení, které jsem si za ta léta koupil... v charitativním obchodě. Vyházel jsem staré kazety s nahrávkami kapel jako Joy Division nebo Jesus and Mary Chain, které dítě určitě nebudou zajímat. Bach byl v pořádku, ale raní Cure, například album Pornography , nikoli. Upustil jsem od dávného plánu koupit si bicí a zamkl jsem do skříně terč a šipky. Při redigování svého dosavadního života jsem nemilosrdně vyházel staré složky, označené jako „Nemovitosti – návrhy“, „Grónsko“ nebo „Jiné možnosti“ (ta byla ostatně úplně prázdná). Při generálním úklidu jsem narazil také na desky se štítkem „Různé“ – a v nich byl uložen zažloutlý a potrhaný Zingermanův bulletin s článkem o neuvěřitelně drahém španělském sýru: Páramo de Guzmán.

Zdálo se to tak dávno, a přitom jako by to bylo včera. Klečel jsem v pracovně na zemi, v ruce jsem držel pergamen, zdola ke mně doléhal Leův stále hlasitější pláč, a v tom mi to došlo: můj život skončil. Současně sice začínal nějaký nový, ale ten dosavadní skončil. Napadla mě jednoduchá otázka: znamená to, že tím vzaly za své taky všechny mé sny a sliby?

Ten sýr se jmenoval podle své vesnice – Guzmán. Než to všechno vyhodím do popelnice, mohl bych se aspoň pokusit zjistit, kde ta vesnice leží. Byl všední zimní den (Jak si to můžu pamatovat? Při pohledu na zmrzlé květy na okně mi naivně blesklo hlavou, že ve Španělsku je určitě vedro), pátral jsem v atlasu, ale vesnici ne a ne najít, přestože se mapa zdála hodně podrobná. Vyrazil jsem do krámu a koupil michelinskou mapu (mluvím totiž o těch nepředstavitelných dobách před příchodem Google Earth). Doma jsem ji protřepal a pozoroval, jak se jako harmonika rozkládá přes polovinu podlahy v pracovně, koberec pokrytý tečkami s názvy neznámých míst, kde si staří pánové právě dopřávají svou obvyklou kávu s brandy. Hodnou chvíli jsem nad mapou přešlapoval a zblízka mžoural na jeden nápis vedle druhého, jako když zlatník oceňuje čirost diamantů. Kde jen ten Guzmán může být? Vzal jsem to od Madridu na sever a prstem putoval přes celé Kastilské království, dotkl jsem se snad každého města a v duchu si pohrával s jejich jmény: La Horra (Volná), Iglesiarrubia (Plavý kostel), Fria (Zima), Zarza (Ostružiník), Pinafuente (Borovicová fontána), Pozal de Galinas (Vědro slepic) – a pak jsem konečně našel malinkou tečku plovoucí v prázdnotě na západ od Arandy de Duero. Nedovedl jsem si představit, co se pod tou tečkou skrývá – tedy kromě sýra.

Ačkoli byste z mých suverénních překladů místních názvů mohli soudit jinak, veškerá moje znalost španělštiny se opírala o sledování epizod sitcomu Chico and the Man . Ovšem jakmile jsem si ověřil, že Guzmán opravdu existuje, zavolal jsem raději příteli Carlosovi, který učil na střední škole španělštinu a naštěstí bydlel kousek ode mne. Jeho rodiče pocházeli z Kolumbie a Carlos díky tomu vyrostl v bilingvním prostředí. Když přijel, seznámil jsem ho s hlavními body příběhu – lahůdkářství, sýr a sen, že ho jednou ochutnám. Ukázal jsem mu mapu. Byl jsem zarostlý, nevyspalý a zotročený dítětem. Na Carlose nic z toho neudělalo velký dojem, ale navrhl, abychom přes mezinárodního operátora zjistili jakékoli telefonní číslo v Guzmánu, o což jsme se vzápětí pokusili.

A zjistili jsme, že v Guzmánu mají nejspíš jen jeden jediný telefon. V baru. Carlos vyťukal dvacet či více číslic. Zatímco telefon vyzváněl, odkašlal si. A pak to někdo vzal. Carlosovo obočí vystřelilo vzhůru a přítel pronesl něco jako „Haló? Dobré odpoledne, já volám z Ameriky a rád bych mluvil s tím člověkem, který vyrábí slavný sýr Páramo de Guzmán.“ Přes celou místnost jsem slyšel ženský hlas, který mu odpověděl – důrazně a beze stopy pochopení útočil na jeho ušní ústrojí staccatem úsečných vět. Carlos pozorně naslouchal, mumlal „sí, sí“, pak ale ženský hlas naráz utichl a Carlosovo nesmělé rozloučení zůstalo bez odezvy. Celá konverzace trvala sotva dvacet vteřin.

„Co se stalo?“ chtěl jsem vědět.

„Zavěsila.“

„Moc vstřícná nebyla, že?“

„To tedy ne.“

„A co ti řekla o tom sýru?“

„Že už se tam nedělá. Doslova že , ten člověk už ho nedělá‘. A pak zavěsila.“

„ Ten člověk? A to je všecko?“

„Bohužel,“ řekl Carlos, když viděl mé zklamání. „Je mi to líto.“

Další malá smrt. Připadal jsem si, jako když mě v páté třídě o přestávce po hodině katechismu Joe Ursone zničehonic skolil karatistickým kopem. Ve fanatickém posvátném vytržení nad možnostmi vesmíru jsem hleděl do mraků a nechával sebou proudit všeobjímající lásku. To ale jen v první chvíli. O vteřinu později už jsem se kroutil bolestí vystřelující ze zasažené čelisti, do očí se mi draly slzy a přísahal jsem mu pomstu. 6

V duchu se mi vracela Ariho slova „bohatá chuť... intenzivní... nepřekonatelná... v Londýně čistě náhodou... vyráběný s láskou...“ Co bylo tak šíleného na tom uvěřit v absolutní dokonalost – a pak se ji pokusit najít?

Podstatou příběhu je čas – stlačený a zakonzervovaný. Příběh je chvilka zábavy a simulakrum skutečného života, který je veliký a zmatený a vyžaduje hodně vytrvalosti. Příběh je stylizován, aby vás na chvíli pobavil nebo dojal, aby zmařil nebo naplnil vaše touhy, zatímco životem se události řítí jako vodopád, naráz a bez ustání, den za dnem. A když příběh skončí, je konec – i kdyby třeba hrdina vyvázl z deště kulek a žil dál. Naproti tomu život pokračuje vteřinu po vteřině, hodinu po hodině, rok po roce a valí se jako dravý říční proud.

S mým životem to nebylo jinak.

Plánoval jsem výlet do Španělska za oním novátorským šéfkuchařem, ale ten sýr jsem nedokázal dostat z hlavy. Vrtala mi v ní neodbytná otázka: kdosi vyrábí světoznámou delikatesu podle pradávného rodinného receptu, a pak toho zničehonic nechá. Proč? To mi nepřipadalo jako konec nějakého příběhu. Spíš jako začátek.

Vytočil jsem Carlosovo číslo.

„Myslíš, že bychom mohli do toho baru zavolat ještě jednou?“

Carlos zaváhal. „A má to smysl?“

O pár minut později už u mě v podkroví vytáčel číslo. Tentokrát se ozval jakýsi muž, také sice trochu nevrlý, ale aspoň nezavěsil. Sýrař tam prý není, ale protože jsme barmana zastihli, zrovna když neměl plno, byl ochoten nám na něho dát číslo. Z jeho hlasu bylo cítit, že nám tím prokazuje mimořádnou laskavost, kvůli níž musí porušit pravidla místní etikety. Carlos se ho ptal, proč už se sýr v Guzmánu nevyrábí. „ Una historia difícil ,“ pravil. Složitý příběh. A svou stručnou odpověď doprovodil povzdechem, kterým nám naznačil, že víc už k tomu dodat nemůže.

Měli jsme tedy konečně to správné telefonní číslo. Carlos je vyťukal. Na druhém konci zvedla sluchátko nějaká žena. Carlos jí vysvětlil, že voláme ze Spojených států a hledáme muže, který nechává zrát sýr v jeskyni. Sýr se prý jmenuje Páramo de Guzmán. Žena poslouchala. Pak – po dlouhém váhání – pravila, že je to omyl. „Můj muž ten sýr nevyrábí…“ Carlos mi začal tlumočit, zatímco žena do jeho slov dodala: „…teď už…“

Teď už? Řekla teď už nevyrábí ? Teď už nevyrábí! Ten sýr její manžel teď už nevyrábí .

Carlos chtěl vědět, kdy bychom manžela zastihli na telefonu. Nejistým hlasem odpověděla, že je na cestách. Carlos se zeptal na manželovo jméno, a alespoň to nám prozradila.

„Můj muž se jmenuje Ambrosio.“

Ambrosio . Jméno vylétlo, odrazilo se od satelitu a dopadlo do našich uší. Ambrosio, výrobce božského sýra.

V příštích několika týdnech jsme číslo vytáčeli pokaždé, když měl Carlos chvíli času se u mne stavit. Nikdo to nebral. Až jednoho večera se ozval mužský hlas. Promluvil tak nečekaně zvučným barytonem, že Carlos doslova odskočil od sluchátka.

„ A ver ,“ řekl Ambrosio, jako by říkal: „Ano, rozhodl jsem se vám věnovat pozornost, tak oč vám jde?“ Slova zněla jako zavrčení, jako třesknutí jedné tektonické desky o druhou.

Oč nám jde?

Na chvíli jsem se zadrhl. Měl jsem v úmyslu říct něco jako Hola , jmenuju se Miguel Ricardo a jako student jsem v Ann Arbor, to je takové městečko na středozápadě veliké země Indiánů, kovbojů a Otců poutníků, narazil v obchodě jménem Zingermanovy delikatesyna vaše queso . Protože jsem měl tenkrát hluboko do kapsy, nemohl jsem sýr ochutnat, ale jeho příběh mi připadal strašně důležitý. Snažil jsem se tehdy najít v sobě spisovatele a nedařilo se mi to – ale příběh toho sýra zahrál na správnou strunu. Možná že to, co jsem v sýru viděl, byl obraz umělce, který dokáže jít po nevyšlapané kamenité cestě... a mé pomalu se propadající já se toho obrazu zachytilo.

Carlos trpělivě čekal, až ze mě konečně něco vypadne, ale pak už to nevydržel: „Co mu mám říct?“

„Řekni mu, že bych se s ním rád setkal,“ odpověděl jsem. „V létě, až bude dítě trochu větší, pojedu do Španělska.“

Přeložil to Ambrosiovi, který onoho dubnového odpoledne svým fagotově zbarveným hlasem bez váhání stanovil, že se tedy uvidíme v Guzmánu třetí srpnovou neděli.

„Kde tam?“ chtěl vědět Carlos.

„Mě najdete,“ odpověděl Ambrosio a zavěsil.

A bylo to. Pojedu do Španělska , setkám s katalánským šéfkuchařem – a taky s Ambrosiem. Protože měl Carlos v té době zrovna letní prázdniny a protože jsem škemral tak dlouho, dokud jsem ho neuškemral, slíbil, že pojede se mnou jako věrný Sancho Panza. Potom jsme ještě přesvědčili manželky, aby se přidaly – nalákali jsme je vidinou bydlení pár hodin od Barcelony na pláži v Rosas, v dosahu katalánské restaurace se třemi michelinskými hvězdami. Tam totiž vařil onen šéfkuchař, který mě taky – i když ne v první řadě – zajímal.

Jmenoval se Ferran a byl to pomenší mužík s divokou hřívou a tenkými, rychlými rty. V kuchyni se stával mořeplavcem zkoumajícím vzdálené světy. Jeho jídlo se nepodobalo ničemu, co jsem kdy viděl nebo jedl. Bílé lžičky plněné zeleným rosolem a ozdobené čímsi, co vypadalo jako kaviár. Nějaké podivuhodné žlutorůžové mezosférické útvary. Talíř pokrytý čímsi, co podle mého nejlepšího odhadu vypadalo jako oranžoví červi.

Ferran trousil věty jako: „V kousku rudočerveného grapefruitu se zrnkem mořské soli je více citu než ve fláku rybího masa.“ Nebo: „Na minisukni je důležitá délka, ne barva.“ V kuchyni spolupracoval s chemiky a biology, techniky a inženýry. Jeho kuchyňské náčiní představovaly injekční stříkačky, peány, kladívka, letlampy a krejčovské jehly.

Před několika lety vynalezl „pěny“ (on sám jim ovšem říkal „vzduch“), které z něj udělaly mezinárodní hvězdu; dnes už je víceméně přestal podávat a horečně se vrhl na další objevy – chřestovou zmrzlinu, jablečný kaviár, sépiovou cukrovou vatu. „Jestliže vám jde o nové a skutečně velké prožitky,“ říkával, „neobejdete se bez nových technologií.“

Byl posedlý prací, skoro nikdy nespal a kosmickou rychlostí našeho digitalizovaného světa se řítil do fantastické budoucnosti. Udržet s ním krok bylo téměř nemožné.

Když jsme měli volno, vraceli jsme se s Carlosem do hotelu, který vedl německý majitel a který se podobal spíše vykřičenému než hostinskému domu, a to díky lesklým polštářům, zrcadlům na stropě a průhledné stěně sprchového koutu (všechny tyto vymoženosti ovšem zbožňoval osmiměsíční Leo). Výstavka přezrálých Evropanek nahoře bez a mužských údů obepnutých těsnými plavkami nám na hotelové pláži neustále intenzivně připomínala náš americký původ. Ovšem i tak byla kombinace slunce, moře, vína a dobrého jídla mocným a účinným protijedem k životnímu stylu, který jsme nechali doma. K horečnému teď teď teď vražedných pracovních termínů. K účtům za kreditky. K životu poskládanému z rychlých a vždycky jen prozatímních řešení.

Třetí srpnovou neděli jsme s Carlosem odletěli do Madridu. Nebyl to dlouhý let, a když jsem zvedl oči od časopisu, otevřela se pode mnou úžasná krajina. Tropicky zelenou Katalánii protkanou palmami vystřídala španělská Meseta připomínající povrch Marsu. Červená hlína bez života se táhla až k obzoru. Na obrovských vápencových plátech se rozkládalo nekonečné moře nicoty, které tvrdošíjně odmítalo ukázat jakékoli známky života. Člověk si snadno dokázal představit vyprahlé vedro panující na povrchu kráterů, stopy kouře a vybělené kosti jako pozůstatky stovek filmových štábů, které sem přijely točit špagetové westerny.

Konečně se za okny kroužícího letadla jako vzdálená fata morgana objevil Madrid. Záblesky skla a kovu, změť pískovcových kvádrů a vulgárně červených světel – a byli jsme na zemi. V půjčovně jsme si obstarali malé rodinné vozítko, a když jsme vykročili z letištního terária, udeřila nás vlna hutného a všeobjímajícího vedra. Jako když si peklo odříhne po mexických plněných papričkách. 7

Uf. Srpnové vedro v Kastilii žhnulo víc než opalovací lehátka a finská sauna, víc než tropické písky a než zarudlá přismahlá kůže lehkovážných Východoevropanů na pláži. Vedro bylo takové, že když jsme vyrazili na sever po hlavní tepně pro náklaďáky, kterou nazývají Národní dálnice č. 1 a která se táhne po střední linii přes hlavní město provincie Burgos dál do Baskicka k San Sebastianu a pak až k Atlantiku, pneumatiky se nám doslova rozpouštěly. I se zavřenými okénky a naplno spuštěnou klimatizací jsme si připadali jako posádka lunárního modulu mířícího přímo do slunce.

Meseta sestává ze dvou desek oddělených pohořím Sierra de Guadarrama, holým zubatým hrotem stejně přívětivým jako hřeben Funeral Mountains vystupující z Death Valley. Britský spisovatel Richard Ford, jehož mistrovské dílo Příručka cestovatele po Španělsku z roku 1846 odstartovalo anglickou turistiku, prohlásil, že tato země je jedna velká hora „pochmurné a kruté povahy, a přece ne zcela prostá jistého skličujícího půvabu“. (Madrid je mimochodem nejvýše položeným evropským hlavním městem, když nepočítáme Andorru de la Vella. A upřímně – kdo by počítal Andorru de la Vella?)

Překonávali jsme jednu z geologicky nejúchvatnějších vnitrozemských oblastí na světě, zemi posetou skalami pocházejícími z období starohor. Směřovali jsme stále na sever a pohořím Guadarrama stoupali výš a výš, až nám hučelo v uších. Připadalo nám, že mašírujeme přímo do nebe. Potom jsme se protáhli posledním horským průsmykem a pod námi se jako upoutávka biblického filmu otevřela obrovská plocha horní Mesety, kus naplavené země planoucí červenými, zlatými a zelenými skvrnami. Jak jsme se tak na okamžik vznášeli na rozhraní dvou světů, severozápadní vítr vanoucí ze směru, odkud do země přicházejí podstatné změny počasí, přinášel přízraky vystupující z  párama pod námi. V tu chvíli by nás ani moc nepřekvapilo, kdyby před námi jako na nasvícené scéně vyvstal celý historický průvod: obrovští draví ptáci pronásledující kořist, následovaní tlupami pravěkých divochů, 8 Římané budující silnice, záludní a lstiví Vizigóti, za nimi loupeživí Maurové a loupeživí konkvistadoři drancující ve jménu Alláhově, Božím či ve jménu rytířské cti; a pak nekonečné stádo ovcí, z jejichž vlny Španělsko v 15. a 16. století zbohatlo a mohlo se pustit do velkolepých imperiálních plánů, které přihnaly galeony až k břehům Nového světa... A tak dál.

Do tohoto dramatického výjevu jsme nyní klesali po cestě, která se pod zlomyslným okem slunce rozpouštěla v lepkavou černou hmotu. Na dálnici byly vztyčeny zátarasy, protože – jak jsme se později dozvěděli – baskičtí separatisté v hlavním městě zrovna vyhodili do vzduchu starostu, zastřelili policistu a odpálili bombu v autě. V Arandě de Duero jsme sjeli z dálnice a vydali se na západ, silnice se zúžila do dvou pruhů, pak do jednoho a půl, a potom jsme pochopili, že bloudíme. Existuje ten Guzmán vůbec? Nenašli jsme po něm jedinou stopu. Celkem sedmkrát jsme se vyptávali na cestu. Později jsme už okénka nechali stažená, takže do auta proudilo vedro a sluneční žár, jak jsme se tak beznadějně plazili klikatými stezkami po úbočí zahnědlých vinic, kolem polí ovsa a slunečnic, které nakláněly hlavy k mateřskému zdroji jako stovky a tisíce talířů satelitních antén.

Odbočili jsme vpravo, pak vlevo, pak znovu vpravo a pak ještě jednou. Obloukem jsme se dostali na křižovatku, která vypadala jako přesná kopie té, kterou jsme projeli před chvílí (stejné kamenné budovy jako všude jinde, jenom s jinými markýzami a s vývěsním štítem nesoucím nápis bar ). Vyrazili jsme tedy opačným směrem a pokračovali v jízdě, dokud nás cesta nepřivedla před identický sloup ze světlých kamenů.

Má to snad být nějaký vtip?

Nakonec nám tři staříci ve fešáckých černých baretech, usazení na lavičce, ukázali dolů k cestě, která se vinula mezi akáciemi a pak stoupala k dalšímu „sídlišti“ nahnutých stavení. Jen jsme minuli první, zdálo se, že už jsme zase z vesnice venku.

„Nebylo to ono?“ ohlédl se Carlos dozadu.

Naše první návštěva Guzmánu trvala sotva dvacet vteřin.

Málem jsme přejeli ovci , kočku a poplašenou slepici, než se nám podařilo otočit vůz zpátky k vesnici. Hladce jsme minuli první stodolu, potom druhou a pak jsme kolem novějšího domu (který – jak jsem později zjistil – patřil místnímu pekaři) dojeli ke shluku starých domů připomínajícímu včelí úl. Napadlo nás, že jsme právě v srdci vesnice. Guzmán, neuvěřitelné pleistocénní místo na kopci. Nebo: trochu pomačkaná kastilská skála. Vesnici tvořilo klubko kamenných domů a bludiště slepých uliček a průchodů, které pravděpodobně vedly zase zpátky k domům, ale možná také k nějaké tajné svatyni. Celé místo vyhlíželo vybledle a oprýskaně. Vedle zachovalých domů stály polozbořeniny připomínající puklé skořápky. Zvláštní pohled. Časně odpolední slunce osvětlovalo probořenými střechami pár zapomenutých kožených bot, potrhané knihy, ba i něčí spodky.

Otevřenými okénky auta byl Guzmán cítit slaně, trochu po síře a taky po chlévu, ale jak jsme projížděli uličkami, přehlušila tento pach vůně bublající polévky a dušeného masa. Někde uvnitř těch zabedněných pevností si lidé vařili. 9

Silnice nás přivedla na náměstí, po jehož pravé straně se impozantně tyčila severní stěna palacia . Dál se pak cesta větvila do dvou úzkých uliček, přesněji řečeno do dvou mezírek v kamenné zdi vyměřených právě tak pro naše auto a ani o vlásek širších. 10 Krokem jsme se plazili do uzoučkého průjezdu, který ústil na dalším malém náměstí. Tam před námi vyrostl kostel vystavěný v solidním románském stylu, nadměrně veliký obdélník, jehož věže se tyčily nejméně do výše šesti pater. Jako všechno ostatní ve vesnici byl i on beznadějně uzavřený. Jsme v zemi, kde lidé berou svou katolickou víru stejně vážně jako býčí zápasy a fotbal, a tady se přitom zdá, že vás do kostela nepustí ani v neděli. 11

Vlekli jsme se dál. Cesta zahýbala prudce doleva. Vzdálenost mezi začátkem a koncem tohoto kubistického bludiště, od první budovy kolem palacia a kostela až k poslední, nepřesáhla všeho všudy takových dvě stě metrů, a tu jsme náhle zahlédli bar – ten bar, do kterého jsme tehdy telefonovali, nyní rovněž zabedněný, vybledlé markýzy vytažené a kovové dveře opatřené řetězem a zámkem. Ambrosio tvrdil, že ho snadno najdeme, ale místo toho jsme během smluvené třetí srpnové neděle spálili neuvěřitelné množství fosilního paliva, abychom dorazili do města duchů.

Auto si teď jelo, jak a kam chtělo – a nějakým šťastným řízením osudu se stal zázrak. Vjeli jsme do poslední ostré zatáčky, za kterou nás silnice už určitě vyvrhne z Guzmánu do polí, prosmýkli jsme se kolem posledního zpustlého domku, vyhoupli se přes malý brdek na prašnou cestu, která nás vedla vzhůru nad vršky červených taškových střech a ještě trochu výš, když tu se před námi objevily jakési hobití nory s festovními dřevěnými dveřmi. Před jedněmi jsme spatřili skupinku lidí (skutečných lidských bytostí!), kteří seděli u kamenného stolu a pili víno. Šest či sedm snědých vrásčitých obličejů. Oblečeni byli do oděvů zemitých barev – béžové, hnědé, tmavě okrové – a vypadalo to, jako by tam na nás čekali. Ještě než jsme stačili přijmout jejich pozvání a posadit se, jeden starý muž s tváří jako pomačkaný pergamen mi do ruky vrazil podivný předmět. Ukázalo se, že je to skleněná karafa s hubičkou, podobná bongu na kouření. Uvnitř šplouchala červená tekutina.

Že by tu snad tihle chlápci, věkový průměr pětasedmdesát, pořádali společné exotické tripy?

Ukázalo se, že zařízení se jmenuje porrón . Když George Orwell pobýval za občanské války ve Španělsku, odmítal se z karafy napít, protože mu připomínala nemocničního bažanta. Stařec nás ale poučil o kouzlu porrónu : nádoba pocházela z Katalánska a před dávnými časy se rozšířila do zbytku země jako ideální nástroj pro společné popíjení, jako dokonalý relikviář pro nejsvětější ze španělských svátostí – víno. Carlos přikyvoval, zatímco já jsem seděl a usmíval se jako flašinetářova opička, z čehož se záhy měla stát moje obvyklá grimasa. Podle nepsaných pravidel této země je naprosto nepřípustným společenským prohřeškem se při pití dotknout hubičky ústy. Porrón je třeba držet nad hlavou a obloukem víno posílat přímo do nastaveného jícnu. Je to prý svého druhu umění. Vážně! Jeden ze staříků – navzdory vedru navlečený ve svetru a s černým baretem na hlavě – nám ukázal, jak na to. Zvedl porrón do výšky a současně jej naklonil. Jak hovořil, padalo víno vzduchem, a když bylo u jeho úst, stařík se odmlčel, roztáhl rty a rudou lahůdku do nich zachytil. Pak mi porrón předal a já jsem se dopustil typické začátečnické chyby: nahnul jsem nádobu nejistě a málo, takže pramínek, který váhavě protekl skleněnou hubicí, minul můj spodní ret a vpředu na košili mi zanechal zubatou červenou čáru, jako kdyby mě někdo postřelil. Když se všichni zasmáli, uvědomil jsem si, že tohle všechno je skutečnost a že jsme opravdu dorazili do cíle.

Chvíli jsme tlachali o počasí ( mucho calor ) nebo o skalních jeskyních ( muy antiguas ), ale potom, protože se zajisté běžně nestávalo, aby se během nejhorších srpnových veder objevili v Guzmánu dva zatoulaní americanos , jsme museli s barvou ven a prozradili jsme, že zde chceme ochutnat sýr, který vyrábí muž jménem Ambrosio. Když padlo toto jméno, někteří s pochopením přikývli a jiní jako by zklamaně zavrtěli hlavou. Stařík ve svetru ukázal na jeskyni přes jedny dveře. „Támhle,“ pravil. „To je Ambrosiova bodega .“

Vcházelo se do ní staletými dubovými dveřmi s kovanou závorou. Stál jsem jen nějakých deset kroků od nových přátel a najednou jsem zaváhal, jestli mám opravdu zaklepat. Ačkoli jsem měl celé měsíce na to, abych si tohle setkání představil, teprve teď mi blesklo hlavou, že jsem si možná měl připravit nějaký proslov na úvod.

V témže okamžiku se dveře před námi rozletěly.

„ ¡Venga! “ ozvalo se dunivým hlasem. Tak pojďte. Byl to muž z telefonu, mistr sýrař osobně. Ten Ambrosio. 12 Musel trochu sklonit hlavu, aby se vůbec vešel do dveří, a pak zase ustoupit zpět, abychom mohli projít my. Z úzké chodbičky za dveřmi vedlo několik prošlapaných kamenných schodů do  bodegy a několik ještě prošlapanějších schodů stoupalo do malé místnosti napravo. Z přítmí vanul chladný a osvěžující jeskynní vzduch. Následovali jsme mužova široká záda a naše oči si zvykaly na přechod z jasného slunečného svitu. Uvnitř byla tma, krb plný popela a spletence usušených hroznů. V proužcích světla pronikajícího okenicemi se zhmotnil stůl z dřevěných desek, u něhož seděl na lavici další, asi pětasedmdesátiletý muž. „To je můj otec,“ pravil Ambrosio s úsměvem. Na stole se objevil další porrón a Ambrosio mi ho nabídl, ještě než jsme si stačili sednout; přijal jsem a zkušeně jsem si znovu polil košili. Pak Ambrosio vytáhl talíř choriza .

I když jsem zprvu neměl zdání, o čem mluví, jeho hlas rezonoval stísněným prostorem jako rázová vlna. Představoval jsem si ho mnohem staršího, možná ve věku jeho otce, v duchu jsem si ho vykreslil malého, shrbeného a trochu nahluchlého, v černém baretu a snad i s hůlkou, ale kdepak: před mými zraky se původní představa vtělila do pětačtyřicátníka s dobře rostlým exemplářem falstaffovského břicha, s hustými vlasy rozdělenými pěšinkou a se smutnýma očima. Měl širokou tvář, oči posazené blízko u sebe a nápadný vyčnívající nos, který mu překvapivě dodával na pohlednosti. Na nohou měl zaprášené pracovní boty a taky kalhoty byly dole špinavé, zato košile s tenkým modrým proužkem a s monogramem AM vyšitým na kapsičce byla velmi elegantní.

Těžce dosedl na židli v čele stolu a pokynul nám k lavici naproti svému otci. Místnost lemovaly police s prázdnými plechovkami od sardinek, bublajícími lahvemi zakaleného likéru, v němž se pohupovaly naložené třešně, a plechovkami kolumbijské kávy. Ambrosio se natáhl po balíčku camelek a zapálil si. Pak se zeptal, jak se nám jelo. Kolem hlavy mu zavířil kouř, Ambrosio odložil cigaretu do popelníku, zvedl porrón a nasál ze vzduchu víno, zatímco já mu vyprávěl příběh o tom, jak jsem se o jeho sýru dozvěděl, když jsem pracoval jako korektor v obchodě s lahůdkami, jak jsem se pak stal novinářem, a když jsem zjistil, že musím pracovně do Španělska, rozhodl jsem se, že se pokusím najít i jeho a jeho sýr. Instinktivně jsem vytáhl z kapsy diktafon jako důkaz své důvěryhodnosti a zeptal jsem se, jestli si náš rozhovor můžu nahrát.

Ambrosio mě soustředěně vyslechl, vrátil porrón na stůl a pak, jako by navazoval na předchozí konverzaci nebo jako by zčistajasna otevřel svoje oblíbené téma, pronesl: „Největší potíž se světem je, že už se dneska nikdo neumí pořádně vysrat.“

Cože? Slyšel jsem dobře? Použil tvaru slovesa cagar – srát. Beze stopy úsměvu.

„To není žádná drobnost,“ pokračoval Ambrosio a šermoval nám prstem před obličejem. „To je velice důležitá věc! Aby se člověk mohl dobře vysrat, musí se dobře najíst. Narodil jsem se tady v roce 1955, a když jsem byl malý, žili jsme postaru. Jinak než lidi v Madridu, v Tokiu nebo v New Yorku. Byli jsme zvyklí vypěstovat si kuřata z vajec, mít dobrý vztah se svým psem, držet si zvířata a připravovat je pro svůj stůl tím, že se o ně budeme starat s láskou. Tehdy bylo ještě všechno přírodní. A přirozené. Nebyly žádné šílené krávy a neexistovaly žádné konzervanty. Jedli jsme stejně, jako kdysi naši předkové.“

Zdůraznil, že se tak snaží jíst stále, a proto se onoho „úkonu“ nemusí obávat. Když pocítí nutkání, hlavně na poli, je přirozené se rozepnout a přičapnout. Činit tak společně s přáteli je navíc – řekněme – poučné, zrovnoprávňující a upřímné. Jal se líčit, co to znamená, když tak můžete učinit na místě nazývaném Monte Virgo. Jeho otec tiše přikyvoval, což ovšem mohl být spíše projev únavy, protože záhy klesl na stůl a začal tiše pochrupovat.

„Nejprve si dáte dobré fazole, dobrý hlávkový salát s olivovým olejem a kousek křehké jehněčí kýty nebo čerstvého králíka,“ vysvětloval Ambrosio. „K tomu krajíc poctivého pšeničného chleba a dobré víno s dobrými přáteli a nakonec doušek brandy. A jste úplně šťastný – a vaše tělo je šťastné! Pak začne trávit. Zeptáte se Teď? A tělo odpoví Za půl hodinky . A později vám střeva sdělí Teď je ta správná chvíle! To se nedá ošidit, je to chvíle pravdy. Jestliže zrovna míříte na schůzi nebo pracujete na počítači nebo řídíte auto, připravíte se o jeden z největších životních požitků. Člověk je obklopen úžasnou vůní přírody – šalvěje a heřmánku – a hledí na svou vesnici a na svůj dům a na celý život tam dole pod Mon Virgo. V té chvíli byste mohli přátelům říct ,Podívejte se, kde jsme! Jak je to úžasné! A jak jsme šťastní!‘ Je to, jako byste na chvíli zahlédli Boha.“ Carlos tlumočil, jako by překládal Lincolnův Gettysburský projev, zatímco já jsem jen zvedl obočí, jako bych chtěl říct: Utahujete si ze mě?

Ale Ambrosio mluvil smrtelně vážně. Potom se zvedl od stolu a otevřel okenici směřující na východ. Venku stál další stařík v baretu a překvapeně pomrkával. Poslouchal nás?

„ Tomás! “ zahulákal Ambrosio, jako by ho čekal. „Taky dělá sýr,“ dodal, otočil se ke stolu a otevřel další láhev. Naplnil porrón a nabídl Tomásovi. Ten ho popadl a z dobré čtvrtiny jej vypil.

Ambrosio ukázal směrem k nebeské mase, stolové hoře, která vyrůstala ze spálené země pár kilometrů od Guzmánu. „To je Mon Virgo,“ řekl. Během let si prý s přáteli vyhrabali jamky ledaskde po polích – když byli na lovu, na vycházce nebo při sklizni. Ale Mon Virgo je pětihvězdičkový luxus. „To nejlepší místo na světě, kde se člověk může vysrat.“

Na okamžik jsem zauvažoval, co si o mně Ambrosio asi tak myslí, za koho mě má. Tedy: prozatím se o mně z trochy nezávazné konverzace dověděl, že jsem americký novinář a že jsem – stejně jako mnozí přede mnou – přijel kvůli jeho sýru. Ale opravdu mě měl za dalšího návštěvníka z moderního světa, kterému nezaškodí takovéhle opilecké kázání, taková malá přednáška? Ten první den v povídárně jsem se v duchu ptal, co je to za chlapa, který mi tu detailně líčí svoje intimní tělesné pochody.

Ambrosio pozval Tomáse dovnitř, tomu však zřejmě vyhovovalo postávat za oknem a poslouchat, o čem si povídáme. Ambrosio tedy nechal okenici dokořán a vrátil se ke stolu. Do úst si hodil kolečko choriza , zalil ho dalším vínem z  porrónu a pak nám jej podal, abychom si mohli znovu pobryndat košile. Když to viděl, zželelo se mu nás, našel dvě skleničky, postavil je na stůl a nalil. „Na chlup přesně vám můžu říct, kdy přišel začátek konce,“ řekl. „Bylo to jednoho dne v sedmdesátých letech, když jsme se s kamarády sešli ve sklípku, abychom spolu pojedli, a měli jsme plechovku, na které stálo York Ham . Samozřejmě jsme byli hodně zvědaví. 13 Pochází tahle šunka z Yorkshire? Nebo z New Yorku? To na plechovce nestálo. Tak jsme ji otevřeli. Uvnitř leželo cosi mrtvolně bílorůžového. Vypadalo to jako jazyk. Nikdo se dvakrát nehrnul, aby tu věc ochutnal, až se jeden z mých přátel odhodlal a málem se mu udělalo zle. Já jsem to zkusil po něm. Byl to první průmyslový výrobek, s nímž jsem se setkal, a nebylo na něm vůbec nic dobrého.“

Seděl jsem v tom ručně vykutaném doupěti, nechal po sobě klouzat slova a prožíval cosi jako mimotělní zkušenost. Takové věci jsem přece jedl celý život! Od raného dětství si nevzpomenu na jediné Velikonoce, kdy by roli hlavního chodu nehrál doruda uvařený ragbyový míč z vepřového bůhví odkud. Když jsem to teď poslouchal... ano, dokonce i pod vrstvou hořčice to byl nechutný prasečí spektákl. „Prasata se musí krmit nádhernými žaludy,“ dodal Ambrosio, a pak se rozhovořil o tom, jak je důležité u jídla nespěchat. Mluvil o tom, jak neosobní mašinérie moderního života zničila hodnoty a intuici, něžné a mocné pouto, které pramenilo ze spojení s půdou. Jak mluvil, stále více jsem si uvědomoval, že jsem vlastně nikdy nevěděl, po čem skutečně toužím. A on mi teď ukázal, po čem bych toužit měl. Zatímco Ambrosio byl pevně svázaný s tady a teď, zatímco on byl hluboko zakořeněný, já jsem většinu času trávil pobíháním po letištích s bagelem namazaným prefabrikovaným taveným sýrem v ruce a snažil jsem se dohnat budoucnost. Nyní jsem všechno vnímal velmi ostře: bledé světlo, zátiší hladkého skleněného porrónu na drsném dřevěném stole, mohutného muže sedícího v jeho stínu nebo desítky způsobů, jak si tlustými prsty zapaluje cigaretu (tu okázale, tu bezmyšlenkovitě, tu s chtivou neohrabaností závislého kuřáka).

Venku světlo stékalo po polích. Se sklenkou v ruce jsem se přistihl, že hltám víno stejně dychtivě jako ostatní u stolu. Červené se mi vždycky spojovalo se stářím a dubovou důstojností, s naleštěným dřevěným táflováním a s knihovnou plnou prvních vydání. Považoval jsem je za ideální pití pro chladné zimní večery, ale ve skutečnosti to bylo ideální pití právě pro tuto chvíli – chladivé a osvěžující. Ambrosio nám prozradil, že každý podzim sklízí jeho rodina hrozny a dělá si své vlastní víno, víno bez prostředníků, mladé víno připravené hned k popíjení. Nic se neztrácí v překladu. Není důvod nechávat víno vydechnout – dýchá celou dobu.

A bylo vynikající.

Naposledy vstal a sestoupil po schodech. Za chvilku se vrátil s dalšími třemi lahvemi, které láskyplně postavil na stůl; jemný vápencový prach, jímž byly pokryté, nám připomněl temný vchod do podzemí, kterého jsme si všimli při příchodu. Je možné, že někde tam, devět metrů pod námi, v komorách zásluhou římské vynalézavosti přirozeně odvětraných, vedle zásob vína tiše odpočívá také náš sýr?

Počkal jsem si na chvilku ticha, která se naskytla, jen když Ambrosio pil, a otevřel jsem ústa k otázce: „Mohl by nám vyprávět o svém sýru?“

Když to Carlos přetlumočil, nastala chvíle šokovaného ticha. Překročil jsem nějaký nepsaný zákon? Pak bylo slyšet, jak Tomás nahlas vydechl a poroučel se od okna s halasným „ ¡Venga! “ a letmým mávnutím ruky. Ambrosiův otec si odkašlal, zašklebil se, jak s námahou vstával, a ztuhle se vydal ke dveřím, opíraje se o hůl. Ambrosio s nečitelným výrazem ve tváři pozoroval, jak oba odcházejí.

Zavládlo ticho, rušené jen mým nejistým poposedáváním. Zůstali jsme v povídárně jen ve třech. Sledovali jsme s Carlosem, jak se Ambrosio těžce odhodlává k tomu, co chce říct. Hřbetem ruky si otřel našpulená ústa a vzhlédl smutnýma očima. Byl to hezký muž a ve vráskách a povislé kůži jeho tváře byl vepsaný těžký život, přijímaný snad s humorem. Ale taky neznámá tragédie.

Ve vířícím tichu jsem vytušil melodii. Příběh byl tu a domáhal se vypravěče a hrdiny. Dychtil po dramatickém závěru, i kdyby se měla pravda překroutit a přizpůsobit hlavní linii. Měl nás v hrsti – cizince, kteří přeletěli oceán, aby si ho vyslechli. Konečně Ambrosiova slova prolomila mlčení – zprvu nejistě, ale postupně získávala na jistotě jako pomalý ledoborec. Příběh se vydal kupředu a trval osm hodin – celý večer až do časného rána, jenom s malou přestávkou na večeři.

A než skončil, i já jsem zatoužil po odplatě.

6 Je pravda, že jsem pak celé roky osnoval plán, jak Joe Ursona zaskočím, až to bude nejmíň čekat. Počkám si na něho v temné uličce a praštím ho holí do kolena, až se složí. Tajně získám černý pás v jiu-jitsu, před Joem budu předstírat, že se ho bojím, a pak mu rozmlátím ciferník. Nebo se zeptám Vo co ti de? a nakopnu ho do koulí. Ve skutečnosti jsem neměl na rvačky žaludek a moc jsem si přál staršího bratra, který by to vyřešil za mě. Jenže shodou okolností byli všichni mí bratři mladší než já, takže jsem mohl o pomstě jenom snít.

7 Trochu přes čáru? Snad, ale v bolestných tvůrčích mukách při psaní příběhu, tedy činnosti, jež se zakládá na přehánění a na potlačování objektivity, dokonce i když výsledek je pak uhlazený a zdánlivě objektivní, si tvůrce nemůže dovolit nechat se svázat vyvážeností srovnání, ale smí vsadit na libozvučnost spojení slov „říhnout“ a „papričky“. Pokud se na tom dohodne s redaktorem. A potom tvůrce připojí poznámku pod čarou, jako je tato, aby dal najevo, že si je vědom, že překročil jisté meze, a tím aby uklidnil své svědomí, vypustil kouřovou clonu střízlivosti a prozíravosti, čímž získá oprávnění překračovat meze i napříště.

8 V březnu 2008 byla ve vápencové jeskyni v Sierra de Atapuerca, ležící nedaleko města Burgos, nalezena lidská čelist stará 1,2 milionu let. Byl to nejstarší lidský kosterní nález na území Evropy. V rozporu s dosavadními teoriemi, že hominidé, raní předchůdci lidských bytostí, přišli do Evropy z východu, pravděpodobně z oblasti Kavkazu, naznačoval nový objev možnost, že Evropa byla současně osídlena přes Pyrenejský poloostrov z Afriky. Přinejmenším však nález dokazoval, že na Mesetě žili možná nejstarší návštěvníci evropského kontinentu.

9 Nebo přesněji, chystala se comida, posvátné velké polední jídlo. Společné stolování hrálo v této zemi tak zásadní roli, že si Španělé v dávných dobách přidali ke třem běžným denním jídlům další dvě, takže jich mají pět. Rozjezdovou snídani (desayuno) a dopolední svačinu (almuerzo), brzy po poledni zmíněný oběd (comida), později odpoledne další svačinu (merienda) a večer večeři (cena).

10 Při pohledu na ostré kamenné hrany uliček jsem pochopil, proč pracovnice půjčovny, která nás vedla k autu, vůz několikrát obešla a do formuláře pečlivě zaznamenala všechny škrábance a promáčklé důlky, kterých bylo bezpočet. Pravděpodobně šlo o vedlejší výdělek: ve smlouvě, kterou jsem bez čtení podepsal, bylo v dodatku vytištěném drobným písmem uvedeno, kolik set euro pokuty musí nájemce vozu zaplatit za poškrábání laku o hrubé zdi v takovýchto městech.

11 Později jsem zjistil, že kněz obvykle v neděli putoval od vesnice k vesnici a sloužil jednu mši za druhou; do Guzmánu se vracel odsloužit mši v jedenáct a pak šel na oběd domů, či přesněji do domu jedné místní vdovy. Část místních tvrdila, že si tam pronajímá pokoj a je v něm mateřsky opečováván, jiní byli naopak přesvědčeni, že si tam užívá poněkud choulostivější pohostinnosti. Jestliže tomu tak skutečně bylo, pak pro podobné chování kněží, kteří se nebrání světským radovánkám, existuje ve Španělsku dlouhá tradice sahající až do 13. století, kdy byl konkubinát, jak uvádí jedna historická kniha, „obecně uznávanou praxí mezi duchovními, kteří měli podléhat celibátu“, a dokonce prý „synové duchovních mohli dědit jejich majetek“.

12 Am-bro-síí-jo. Jazyk si příliš nezacvičí, ale ústa se otevřou jako u slova ham, pak se roztáhnou, aby vydala bro, reflexivní úsměv na třetí slabice – síí – a nakonec se opět zakulatí na chlácholivé jó.

13 Své prase bere každý Kastilec stejně vážně jako své náboženství. V naprosté většině kastilských kuchyní kotví alespoň jedna hodně veliká vepřová kýta, zpravidla umístěná do stojánku elegantním prasečím kopýtkem vzhůru, aby šly z baculaté nožky hezky ukrajovat plátky. Tady, kde je zelenina vzácná – anebo alespoň vzácně konzumovaná – se často stává, že šunka (úžasná, fantastická šunka!) poslouží jako předkrm, zelenina i hlavní jídlo, všechno v jednom. Názvy farem, kde chovají nejlepší vepře, jsou obecně známé, podobně jako ve Francii znají jména vinic a v Japonsku druhy sushi. Ve výlohách po celém Španělsku visí prasečí nohy a u každé je umístěná malá plastová nádobka – takový malý bílý deštníček – do níž se zachytává vytékající tuk. O svátcích se tyto nohy nadělují jako nejhodnotnější dárky (mohou stát až pět set dolarů). Jedna z nejslavnějších šunek – Joselito Brand, která se vyrábí nedaleko Salamanky – pochází z prasat, která se v horách pídí po žaludech, lanýžích a po trávě. A jako červené víno, které nevyhnutelně patří k setkání s přáteli, patří k nejzákladnějším projevům španělské pohostinnosti nabídnout nějaký výrobek z vepřového.

4

Páramo de Guzmán

„Pánubohu seru do mlíka!“

Mládí prožité v katolických školách naučilo Ambrosia nenávidět kněží a organizované náboženství skoro stejně jako šunku v konzervě a život ve městě.14 A přece věřil v ducha, nebo ve Stvořitele, téměř denně k němu hovořil a on mu také někdy odpovídal. Naslouchal hukotu větru a sténání země, bečení ovcí a volání pšenice. Když měl dost trpělivosti, hlasy mu někdy poradily, co dělat dál. A tak čekal rok za rokem, aby naplnil slib daný tomu hlasu z éteru – patřil snad samotné Smrti? – výměnou za otcův život.

Vesmír se zatím dál točil ve svých tajemných kruzích. Během otcovy nemoci Ambrosio přijal nepředstavitelný závazek: vyšel na pole sám, bez otce, prohlásil se hospodářem a vzal na sebe všechnu tíhu běhu života na Mesetě. V dobrém i zlém se zaslíbil historickému proudu, který ho spojoval s nejstarším kastilským sedlákem a s nepsaným kódem jeho lidu: rytířskost, důvěra, čest. Přijal místo, které tu zbylo po Ambrosiovi starším – a díky tomu jeho otec navzdory všem předpovědím přežil. Vstal z vlněných přikrývek a jeho tělo se znovu nadechlo k životu. A los Ambrosiosnavázali tam, kde skončili, jenom si vyměnili místa: syn převzal zodpovědnost, kterou dříve nesl otec.

I když v sobě Ambrosio viděl pokračovatele starých tradic – už jako mladík v sobě měl jistou vznešenost –, vrátil se na Mesetu do relativně moderních časů. Asi před deseti lety, tedy v letech šedesátých, vstoupila zemědělská mechanizace spolu s prvními traktory i do Guzmánu. Z kdysi obrovského panství Molinosů zbývala v té době už jen hrstka parcel roztahaných na míle od sebe. Jedna vinice ve tvaru L ležela pod vesnicí, další u cesty do Quintanamanvirga, třetí byla zastrčená na úpatí hor. Pšeničná pole a senné louky se táhly od města na všechny strany, některé ležely na arribě, vysoko nad městem, jiné dole na coterru.

Jako ostatní sedláci z města i Ambrosio vstával časně ráno a spěchal obhlédnout pole – hrozny, sóju, pšenici. Nabíral vodu ve fuente, zaléval, rozhazoval hnůj. Jeho bratři byli daleko, úspěšně si budovali kariéry ve velkých městech, a on byl tady, vedl stejný život jako jeho otec a děd – a všichni ostatní patriarchové rodu Molinosů – na tierras de pan llevar, chlebodárné starokastilské půdě. Sedával v baru dole ve městě a spolu s Pintem, Carlosem a Abelem, s Antoniem, Teem a Cristianem tam probíral vývoj počasí a cenu obilí, nebo nahoře ve sklípku plánoval, jak na jednotlivých parcelách prostřídat plodiny (letos slunečnice, příští rok seno). Jednou z vlastností pro sedláka nezbytných byla vytrvalost. Druhou byla naděje. A vzhledem k drsnému a nevypočitatelnému podnebí^15si tady člověk více úcty vysloužil spíše tvrdou prací než samotnými výsledky. Dokážeš přečkat špatné roky? Prachbídné? Katastrofální? A co když zlé časy přetrvají celé dekády, jako tomu bylo ve třicátých a čtyřicátých letech, která všechno zvrátila a jako vedlejší produkt lopoty nechala lidem jenom hlad? To podle něho tu dobu nazývali prostě jenEl Hambre.

Pod tíhou starostí začnou být sedláci často uzavření a pověrčiví. Ambrosio však přes veškerou dřinu nikdy neměl problém se poveselit, vždycky uvítal nabízenýporróns vínem nebo talíř jídla, každoufiestua každé posezení s přáteli. A Julián, jeho nejdražšímajo, byl zpravidla po jeho boku. Patřili k sobě nerozlučně, jejich přátelství se stalo kronikou tancovaček a opileckých tahů, hostin ve sklípcích a dvojitých rande. Ambrosio potkal Asunción, dívku z Juliánovy rodné Arandy, a začal s ní chodit, právě když si Julián začal namlouvat svou ženu. Ambrosio se oženil, narodila se mu dcera, po ní syn a pak ještě jeden. I Julián měl dceru. Setkávali se o nedělích, podávali siporróna probírali dobré i zlé, co je potkalo. „Je to můj pokrevní bratr,“ říkával o Juliánovi Ambrosio. Na dlouhé hodiny strávené v poklidném rozjímání vzpomínal jako na to nejlepší, co v životě zažil.

Nikdy ani na okamžik nezapomněl, že vesmíru zůstal dlužen, a tu a tam kvůli tomu propadal panice. Sám teď byl otcem, a to mu připomínalo prastaré pouto mezi otci a syny. A samozřejmě také věděl, že čas je velký rozplétač všech svazků. Jak jen tu bestii zpomalit? V dávných dobách by se vydal nahoru na Mon Virgo, přiložil lesklé ostří ke krku něžného jehňátka nebo tučného čuníka, a tím si krvelačná božstva usmířil. Dneska by mohl chodit třeba denně do kostela a odříkávat růženec. To ale nebylo nic pro něj, a tak mu nezbývalo než čekat.

Až přišel jeden krásný letní večer. Nastával soumrak, u země poletoval prach a nebe se barvilo do královského purpuru, barvy hroznů. Byli s otcem na poli a zmeškalimeriendu, odpolední svačinu. S vyhládlými žaludky si povídali o jídle. Otec už samozřejmě prahnul po víně a taky po něčem malém k zakousnutí. Nešlo o nic víc než o letmou poznámku, u níž to mohlo skončit: „Takhle kousek sýra by se teď moc hodil.“ Nebo ještě spíš to mohlo skončit tím, že otec i syn praští s prací a namíří si to do bodegy, z lednice vytáhnou kusmanchegy, naplníporrón, pohodlně se usadí a budou si povídat, dokud nebude čas k večeři. Snad to způsobilo nebe, zářící jako vitráž, nebo tón otcova hlasu s ozvěnou mladistvého tenoru – ať už to bylo čímkoli, v Ambrosiově hlavě se vylíhla myšlenka.

Byly doby, kdy si každá rodina vyráběla svůj vlastní sýr, tak jako si dodnes všichni vyráběli své vlastní víno.16Ambrosio si vybavil, jak doma coby dítě jídal domácí sýr. Ještě dnes si dokázal přičarovat jeho ostrou chuť a obrazy, které se mu s ní spojovaly: maminčinu kuchyň s plynovým sporákem, na kterém poskakovaly hrnce s mlékem, a police ve sklepě, kam se sýr ukládal – všechny ty lidi, teplo domova, minulost. Pokud to správně pochopil, sýr v rodině dělali od nepaměti, takže recept nikdy nikdo nezaznamenal.

Pak přišla občanská válka, masové zabíjení, rozdělení společnosti, diktátorský režim, hlad.El Hambre. Vláda stanovila dávky jídla a lidé museli žebrat i o to málo, na které měli nárok. Brzy začaly celé davy opouštět venkov a odcházet do měst. Práci na poli vyměnili za směny v továrnách a venkovský život zabili. Molinosům ubývalo polí a lidí, kteří pro ně pracovali, a s tím ubývalo i várek sýra, až nakonec někdy v padesátých letech, když byl Ambrosio ještě kluk, se rodina dohodla, že s výrobou sýra přestane úplně. Byl to luxus, který už si dál nemohli dovolit.

Ale když tak stál s otcem za soumraku na poli, měl Ambrosio Molinos vnuknutí:proč?Proč ho přestali dělat? Anebo proč by nemohli zase začít? Vyrábět rodinný sýr. Neměl ani ponětí, jak na to, ale jeho otec po sýru zatoužil. A jeho otec tu byl pořád ještě s ním, živý a schopný po něčem toužit. A jeho syn Ambrosio byl taky živý a schopný mu to přání splnit. Tahle myšlenka vnikla do Ambrosiova mozku, té neuvěřitelně nepraktické, do minulosti zahleděné mašiny na sny, kterou nosil mezi ušima, jako rozkaz. Žádnéco kdyby, nebouvidíme, jestli, jen exploze iberské sebedůvěry (téže, jaká hnala španělské galeony ke břehům Nového světa):budeme.

Budeme... za peníze, které nemáme, v čase, který nemůžeme postrádat, s vybavením, které dávno vzalo za své, se pustíme do toho ryzího šílenství ve jménu znovuvzkříšení sýra podle neznámého receptu.Budeme... vstávat za tmy a dřít se do noci, škrábat poznámky na papírky, mořit si hlavu, věřit intuici, spoléhat na osud.Budeme... dávat do sýra ze sebe to nejlepší, abychom vyrostli a byli větší než jakékoli racionální překážky, které se nám postaví do cesty.

A tímto rozhodnutím, altruismem a odvahou Ambrosio naplnil svoji oběť. Vzkřísí rodinný sýr. Pro svého otce.

Purificación Molinos de las Herasse nikdy ani nedotkla sklenice červeného vína. Krvavě rudá tekutina jí totiž připomínala jedno dávné odpoledne v hluboké minulosti, kdy se její milovanýabueloutopil v kádi s kvasícími hrozny. „Utopil“ není nejpřesnější výraz pro to, co se jejímu dědovi stalo – spíše bychom měli říct „udusil“ –, a „káď“ byla kamenná nádrž čtyři metry hluboká a šest metrů v průměru, vybudovaná v kamenném domku, který se užíval výhradně pro výrobu vína. Když se sklizené hrozny přivezly z vinice, zbavily se stopek a nasypaly se ze slaměných košů do nádrže, tam se buď sešlapaly, nebo rozmačkaly pomocí speciálního dřevěného pádla, a pak bylo nutné rmut třikrát či čtyřikrát denně promíchávat a ponořovat do něj slupky. Přidané kvasinky nastartovaly bouřlivou reakci, která měnila cukry v alkohol. Přitom se uvolňovala oblaka kysličníku uhličitého, která se vznášela nad napěněným moštem jako bouřková mračna.

V těch dobách bylo zvykem věnovat hroznům a všemu, co s nimi souvisí, velikou spoustu času (vlastně to platí dodnes). Na jaře se réva prostříhávala, vyvazovala a tvarovala. Jakmile se v létě objevily první tvrdé zelené bobule, sestával vinařův život z bdělosti a z modliteb: proti plísni a proti suchu, proti škůdcům a proti bouřkám. Muži pozorovali oblohu a na obzoru vyhlíželi chumáče mraků, znamení jejich příchodu.17Sledovali, jak zelené střapce rostou, nalévají se a těžknou, až konečně koncem srpna rudnou. Do té doby jsou hrozny hořké, ale od tohoto momentu se v plodech začne střádat cukr a přichází čas zásadního rozhodnutí. Kdy sklidit? Vše záviselo na intuici, s níž člověk dokázal předvídat pozdní letní bouřky, a na tom, jak moc byl ochoten zariskovat, aby získal dokonalé víno.

Purificación Molinos de las Heras vyrostla asi třicet kilometrů od Guzmánu v nížinách La Aguilera, kousek od Arandy. Po svatbě se odstěhovala na přesně opačnou stranu Mon Virga, vyměnila jednu malou vísku za jinou, ale přesto jí Guzmán nahoře na kopci nadcoterrem, skrčený pod věží vápencového kostela, tajemného a kouzelného a současně plného smrti, připadal jako úplně jiný svět. Puri (Puri-í), jak jí doma říkali, byla prostřední z pěti sourozenců. Už jako dívka měla svou důstojnou krásu a bystrou jiskru v široce posazených očích. Nelibost dávala najevo zamračeným obličejem, radost dívčím smíchem, který si na rozdíl od jejího hlasu uchovával svou polohu, i když zestárla. Byla současně vřelá i trochu vzdálená (odtažitá, říkali někteří), ale především byla citlivá. Místem, kde si obnovovala víru v lidi, byl pro ni odjakživa kostel.

Její dědeček byl na dědečka poměrně mladý – a svěží. Pole dokázala člověka zlomit. Pokud vás dříve neskolil úraz, v padesáti jste pomalu přenechávali své místo mladším, fyzicky schopnějším. Dědeček byl ale stále stejně zdatný, při každém rozhodování míval poslední slovo, stával na můstku nad bublající masou rozmačkaných hroznů a slupek a promíchával rmut. Pracoval tehdy sám, a když se skláněl, musel zřejmě uklouznout, nebo mu míchací tyč sjela po dně nádrže, spadl a zůstal uvězněn ve vrstvě matoliny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravidla sýrárny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.