KRIZE EUROZÓNY

a dluhová krize vyspělého světa

Stanislava Janáčková

Vydal CEP – Centrum pro ekonomiku a politiku

Praha, říjen 2010

© Stanislava Janáčková

Redaktor: Marek Loužek

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první

MK ČR E 14013

ISBN 978-80-87806-47-0 epub verze

ISBN 978-80-86547-95-4 tištěná verze

PŘEDMLUVA

Světová ekonomická recese vyhrotila vážné vnitřní problémy eurozóny a odhalila její vnitřní nedostatky, způsobené přílišnou heterogenitou tohoto svazku odlišně se vyvíjejících ekonomik. Vrcholní představitelé EU a eurozóny horečně hledají cesty, jak vybřednout z krizové situace, jak zabránit rozpadu měnové unie a jak zamezit dluhovým krizím do budoucna.

Stanislava Janáčková, původně vědecká pracovnice Ekonomického ústavu ČSAV, poté pracovnice České národní banky a nyní má poradkyně, vnáší do problému současné krize eurozóny řadu cenných a neotřelých postřehů. Knížka „Krize eurozóny a dluhová krize vyspělého světa“, kterou Centrum pro ekonomiku a politiku vydává, je již druhou autorskou publikací věnující se tomuto tématu, po úspěšné „Svazující integraci“ z roku 2005.

Nová kniha shrnuje autorčiny texty z let 2007–2010. Člení se do tří hlavních částí. První část upozorňuje na první varovné signály zpomalení světové ekonomiky. Autorka vysvětluje, proč malá otevřená ekonomika, nacházející se ve fázi „catching up“ potřebuje vlastní měnu. Odlišuje maastrichtská a česká kritéria pro přijetí společné evropské měny a volá po otevřené diskusi nad tím, zda si má naše země ponechat vlastní měnu, nebo přijmout euro.

Druhá část se zabývá světovou finanční krizí. Příčinou zpomalení světové ekonomiky je podle autorky dluhová krize, která byla podněcována přehnaně expanzivní měnovou politikou. USA a Čínu podle ní spojuje osudová závislost. Koruna nás od světové finanční krize do značné míry chrání, i když jsme se zpomalení naší ekonomiky nevyhnuli. Autorka připojuje i analýzy protikrizového plánu české vlády a Janotova balíčku.

Třetí část knížky podrobněji zkoumá eurozónu v krizi. Dosavadní vývoj eurozóny neprokázal, že by euro přineslo zúčastněným zemím rychlejší růst a větší hospodářskou prosperitu. V tomto směru se velká očekávání, která byla s eurem spojená, nenaplnila. Nedošlo k dostatečné konvergenci temp růstu, ani inflace. Dosažení optimální měnové oblasti zatím zůstává v nedohlednu.

Bohužel nejpravděpodobnější odpovědí na krizi eurozóny bude podle Janáčkové posun směrem k zastřené fiskální unii – pokud se nepodaří vnutit občanům členských zemí fiskální a politickou unii nezastřenou. Centralizace rozhodování ale nepomůže. Předluženost jedné země donutí všechny ostatní ještě více se zadlužit a výsledkem bude oslabení důvěryhodnosti eura.

Perspektiva vystoupení některých členů z eurozóny je dnes možná blíže realitě než masový vstup dalších zemí. Druhou variantou je udržení a rozšiřování eurozóny za každou cenu – ale cena za to rozhodně nebude nízká. Lze souhlasit s autorkou, že útvar, do kterého jsme se v roce 2004 zavázali vstoupit, neodpovídá eurozóně, tak jak funguje dnes. Eurozóna své původní závazky dnes flagrantně porušuje. Je na nás, jaké důsledky z toho vyvodíme.

Václav Klaus

V Praze, 16. září 2010

ÚVOD

Jedním z klíčových problémů dnešní Evropy je krize, kterou prochází eurozóna. Je to nejen dluhová krize a krize důvěry, ale i krize jejího vnitřního uspořádání a hospodářských pravidel. Pokusme se přispět k rozšíření spektra pohledů na nedávné události – i na možnou budoucnost eurozóny. Pro Českou republiku je to nesmírně významné téma. Eurozóna se totiž stává zcela jiným útvarem, jiným projektem, než do jakého jsme se před léty zavázali vstoupit. Je třeba si to uvědomit a vyvodit z toho důsledky.

Tato publikace je věnována krizi eurozóny, s přesahy do globální finanční krize a do dluhové pasti, ve které se ocitá celý vyspělý svět. Texty byly vybírány tak, aby celek nebyl jen sborníkem, nýbrž měl jasnou vnitřní logiku. Publikace je členěna do tří částí, které na sebe navazují. Texty jsou řazeny víceméně v pořadí, v jakém vznikaly, takže jejich posloupnost odráží genezi krize eurozóny od prvých varovných signálů, přes dopad světové finanční krize, až po změnu pravidel v dnešní eurozóně, dělanou pod tlakem řecké krize a na pozadí neudržitelnosti vládních dluhů. Závěrečný text se věnuje i důsledkům změn, k nimž v eurozóně dochází, pro rozhodování České republiky.

ČÁST 1
VAROVNÉ SIGNÁLY

Krize, která přišla deset let po plném spuštění eurozóny, byla zakódována do její genetické výbavy už při jejím vzniku. Politickým rozhodnutím byla společnou měnou spojena heterogenní skupina zemí, které neměly pro fungování v měnové unii ekonomické předpoklady. Zároveň byly k budoucímu přijetí eura zavázány všechny ostatní země EU (výjimku si vyjednaly Británie a Dánsko a de facto ji praktikuje i Švédsko). Závazek vstupu byl aplikován i na země, které teprve o členství v EU usilovaly. Maastrichtská kritéria, stanovená pro vstup, ovšem původně vůbec nepočítala se specifickou situací dohánějících ekonomik, vyznačujících se výrazně nižší ekonomickou úrovní i cenovou hladinou.

Pro Českou republiku tak byl souhlas s budoucím vstupem do eurozóny podmínkou přijetí do Evropské unie. V roce 2004, kdy jsme do EU vstupovali, však byla naše ekonomická úroveň na 65 % průměru eurozóny a cenová hladina na 54 % její průměrné cenové úrovně (podle tehdejších odhadů OECD). Bylo jasné, že s postupujícím doháněním bude i naše cenová hladina stoupat – buď vyšší inflací, nebo posilováním kurzu koruny. Závazek zafixovat kurz a zároveň dodržet maastrichtské kritérium pro inflaci tak byl v rozporu s naší potřebou úspěšně zvyšovat svou ekonomickou úroveň. Jedinou možností by bylo nakrátko stlačit inflaci, přijmout euro a následně mít řadu let inflaci vysoko nad průměrem eurozóny. Takové účelové chování by samozřejmě bylo v přímém rozporu se smyslem kritérií stanovených pro vstup. Přesto se česká vláda začala na přijetí eura horlivě připravovat a neustále byla na pořadu otázka, kdy budeme připraveni na vstup do eurozóny.

Měli jsme si však položit přesně opačnou otázku – kdy a za jakých podmínek bude přijetí eura pro nás výhodné. Tato otázka se stává ještě naléhavější nyní, kdy eurozóna prochází krizí a dochází v ní ke „změně pravidel v průběhu hry“. Česká republika se zavázala vstoupit do eurozóny, která měla fungovat podle původních pravidel. Měla dodržovat jasně stanovená, předem známá kritéria pro inflaci, kritéria fiskální disciplíny vtělená do Paktu stability a růstu, a základní pravidlo, že žádný člen nebude nucen řešit dluhy ostatních členů. Brzy se však ukázalo, že pravidla pro inflaci a fiskální disciplínu se nedodržují. Lépe řečeno, že tato heterogenní skupina není ekonomicky schopna pravidla dodržet. Prakticky již od našeho vstupu do Evropské unie zde byli ekonomové, kteří na rizika s tím spojená poukazovali – aniž by nacházeli odezvu u rozhodovacích orgánů státu. Varovné signály nadcházející krize eurozóny sílily již v letech těsně před desetiletým výročím jejího fungování. Až finanční krize se stala tím zátěžovým testem, ve kterém eurozóna neobstála bez opuštění svých základních pravidel.