Spirit Animals – Zrození hrdinů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Spirit Animals – Zrození hrdinů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

6.
ZÁPADNÍ PEVNOST

Rolan stál se zakloněnou hlavou, jednou rukou si clonil oči před sluncem a pozoroval let svého sokola. Essix obletěla dva velké kruhy, přičemž vystoupala až nad nejvyšší věže pevnosti Zelenopláštníků.

Tráva sahala Rolanovi až po kolena. Uvnitř Západní pevnosti byly výcvikové prostory a rozlehlá nádvoří, ale on radši trávil čas za hradbami. V pevnosti na něj zíralo příliš mnoho lidí, někteří s pochybnostmi, jiní s očekáváním. Obě reakce ho znejišťovaly.

Kromě toho to venku bylo hezčí. Kousek od Concorby sice začínala divoká příroda, ale on se do ní nikdy nedostal. Ve městě bylo několik parků, pár zaplevelených pozemků a bahnité břehy řeky Sipimiss, přístavnímu městu však vládl především obchod. Občas zahlédl za hranicemi města pole, ale nic takového jako tady – vysoké kopce, lesy, neposečené louky.

Západní pevnost, velkolepý shluk obrovských staveb obklopených vysokými kamennými hradbami, nebyla hlavním amayským sídlem Zelenopláštníků. Spíš sloužila jako jejich nejzápadnější základna v severní Amaye. Dál na západ už se rozkládala jen divočina obývaná především zvířaty a amayskými kmeny.

Rolan hvízdl. „Essix, ke mně!“

Pták se dál elegantně vznášel ve vzdušných proudech.

„Essix, pojď!“

Sokolice dál líně kroužila po nebi.

„Vrať se sem dolů! Je to tak těžké poslechnout jednoduchý pokyn? I ten nejhloupější kluk, co znám, to dovede!“

Špatně. Essix teď jako by se od něj schválně vzdalovala. Rolan se nadechl, aby se uklidnil. Už zjistil, že rozčileným pokřikováním udrží dravce na obloze klidně celý den. „Prosím, Essix,“ zavolal přívětivěji. „Olvan chce, abychom se naučili spolupracovat.“

Sokolice přitáhla křídla k tělu a začala klesat. Natáhl ruku ve velké kožené ochranné rukavici, kterou dostal od Olvana. Essix slétla z nebe jako šíp a v poslední chvíli roztáhla křídla, aby zabrzdila a měkce dosedla na ruku.

„Hodná holka.“ Rolan ji pohladil po peří. „Nechceš jít spát? Proměnit se ve znamení na mojí ruce?“

Rolan se nepotřeboval učit ptačímu jazyku, aby pochopil, že její pronikavý skřek znamená ne. Zaťal zuby a dál ji hladil. „No tak, Essix. Nechceš přece, abychom vypadali neschopně, až sem dorazí ostatní. Ukážeme jim, co umíme.“

Sokolice naklonila hlavu a prohlížela si ho jedním jantarovým očkem. Načechrala si peří, ale žádný další zvuk nevydala.

„Hele, to se netýká jenom mě,“ připomněl jí Rolan. „Vrhá to špatné světlo i na tebe.“

Za sebou uslyšel troubení lesního rohu. Tomu vzápětí odpověděl další roh. Zelenopláštníci ze Západní pevnosti měli ve zvyku takto ohlašovat, že přicházejí nebo odcházejí.

„To nejspíš znamená, že už jsou tady,“ podotkl Rolan.

Essix mu vyskočila na rameno.

Předchozího dne mu Olvan oznámil, že dva ze tří dalších Padlých jsou se svými lidskými spojenci na cestě k Západní pevnosti. Vysvětlil mu, že po jejich příchodu se dozví víc o tom, co se od něj čeká. Vždycky se našel nějaký důvod, proč odložit úplné vysvětlení na později.

Rolan uvažoval, jestli už ty další děti složily zelenopláštnické sliby. Olvan říkal, že složení slibu znamená celoživotní závazek bránit Erdas a postavit se za ostatní Zelenopláštníky. Na oplátku by Rolan získal pomoc při budování svého pouta s Essix, jeho život by dostal řád a smysl a už nikdy by neměl nouzi o jídlo, přístřeší nebo společnost.

Rolan si pořád nebyl jistý, jestli to má zapotřebí. Návrat čtyř Padlých měl být opravdu velká událost, jenže Olvan mu pořád odmítal vysvětlit, co vlastně mají udělat. Jak dlouho si Olvan myslel, že bude ještě čekat?

Teď, když Essix vysvobodila Rolana z života v chudobě, neměl moc chuť se někde uvázat. Nikdy se mu nelíbilo, když mu někdo rozkazoval. Lidé, kteří vládli nějakou mocí, ji často zneužívali. Jenže jaké měl s Essix vlastně možnosti? Bylo dost možné, že přidat se k Zelenopláštníkům by pro něj bylo to nejlepší, zvlášť jestli po něm šli lidi jako Zeríf. Na druhou stranu ale ještě neměl příležitost zjistit, co jiného se mu nabízí. Namísto toho, aby Olvana hned odmítl, požádal ho o čas na rozmyšlenou. To bylo před třemi dny.

Jak se Rolan prodíral vysokou trávou k bráně Západní pevnosti, zahlédl nějakého zachmuřeného Zelenopláštníka na ohromném koni. Vedle něj kráčela z jedné strany dívka a z druhé strany chlapec. Vedle té dívky se kolébala panda a okolo chlapce poskakoval vlk. Všichni mířili k Rolanovi, a tak přidal do kroku. Věděl, že panda a vlk musí být další dva Padlí, Dží a Brigan.

Když dorazili k němu, Zelenopláštník seskočil z koně a Rolan si ho prohlédl. Napadlo ho, že kdyby ho potkal někde v ulicích Concorby, vyhnul by se mu velkým obloukem.

Ten kluk měl blonďaté vlasy a zelený plášť, což znamenalo, že už složil slib. Na svůj věk sice nebyl nijak malý, ale přesto vypadal jako dítě. Měl přátelský, otevřený výraz – takový, který naznačoval, že toho jeho nositel v životě ještě mnoho nezažil. A ta holka byla okouzlující. Když Rolan uviděl její zářivé oči a nesmělý úsměv, zarazil se. Nepatrná změna v jejím pohledu prozradila, že si jeho reakce cení, a on pochopil, že ten nesmělý úsměv má nacvičený. Z jejího oblečení a rysů soudil, že pochází z Čungu, což potvrzovalo i její spirituální zvíře. Rolan nikdy neviděl opravdovou pandu. Ani vlka. O podobných zvířatech věděl jen díky vdově Renatě, která chodívala do sirotčince a čítávala jim z ilustrovaných knih o Velkých strážcích.

„Jsem Tárik,“ představil se Zelenopláštník. „Ty budeš asi Rolan, viď?“

„Snažil jsem se vypadat nenápadně,“ řekl Rolan. „Jak jste to poznal? Podle toho sokola, že?“

„Mej-lin, Conore, seznamte se s Rolanem,“ řekl Tárik. „Narodil se a vyrostl tady v Amaye. Stejně jako vy jste vyvolali Dží a Brigana, on přivolal Essix.“

Vlk popošel blíž a sokol slétl Rolanovi z ramene a přistál na zemi před vlkem. Pak se k nim přikolébala i panda a Essix tiše zavřískla. Všechna tři zvířata se navzájem obezřetně pozorovala.

„Pamatují si na sebe?“ zeptala se Mej-lin společným jazykem. Měla milý hlas, který ladil s jejím vzhledem.

„Možná,“ odpověděl Tárik. „Je těžké odhadnout, kolik si toho ze svého předchozího života pamatují. V tuto chvíli je možná spíš vede instinkt.“

„A kde je čtvrtý Padlý?“ zeptal se Rolan. „Uraza.“

Tárik se zamračil. „K Uraze a její lidské partnerce se někdo dostal dřív než my, podobně jako tebe chtěl unést Zeríf. Ta dívka se jmenuje Abeke. Nevíme, kde teď je, ale nepřestaneme pátrat, dokud ji nenajdeme. Lenori věří, že Abeke i Uraza jsou pořád naživu. Nejtěžší bude je najít.“

„A nás jste našli díky Lenori?“ zeptal se Conor.

Tárik přikývl. „Lenori je ta nejnadanější věštkyně ze všech Zelenopláštníků. Díky její jedinečné předvídavosti jsme tušili, že se čtyři Padlí vracejí.“

„Takže ty její schopnosti asi nebudou zase tak jedinečné,“ poznamenal Rolan. „Když se k té holce z Niloje někdo dostal dřív než vy.“

„Jestli je Uraza ztracená,“ ozvala se Mej-lin, „pak musíme čtyři Padlé reprezentovat my tři. Když už jsme tady všichni spolu, neměli bychom se dozvědět, co se vlastně děje?“

„O tom si s vámi musí promluvit Olvan,“ řekl jí Tárik. „Už teď ale víte, že chceme, abyste vstoupili k Zelenopláštníkům a pomohli nám chránit Erdas.“

„Před Požíračem?“ zeptal se Rolan skepticky.

Tárik vypadal, že ho jeho otázka zaskočila. „Kdo mluvil o Požírači?“

„Ten chlápek, co jsem ho potkal,“ odpověděl Rolan. „Jel na losovi.“

„Pořád ještě si nejsme úplně jistí, proti komu stojíme. Jestli to není samotný Požírač, je to někdo, kdo je mu hodně podobný. Olvan vám určitě brzy vysvětlí, proč potřebujeme vaši pomoc. Zatím se můžete lépe seznámit. V nejbližších dnech spolu strávíte spoustu času. Pojedu napřed, abych v pevnosti ohlásil náš příjezd.“

„Připravte se, že na vás budou všichni zírat,“ upozornil Rolan ostatní, když Tárik odjel. „Co jsem tady, nedělají nic jiného. Ze začátku jsem si myslel, že snad mám upatlanou pusu nebo co.“

„Lidé na nově příchozí zírají často,“ podotkla Mej-lin. „Zvlášť na ty důležité.“

„A my jsme nejspíš kvůli našim zvířatům důležití,“ dodal Conor nejistě, jako by tomu pořád nevěřil.

Pak všichni ztichli. Conor vypadal, že se necítí moc příjemně.

Rolan si prohlížel své dva společníky a jejich zvířata. Brigan byl nádherný. Rolan si hned vybavil pár lidí z Concorby, které by takovým vlkem rád vyděsil. Ta panda jen tak seděla a hrabala se packou v trávě. Conor se tvářil stydlivě a Mej-lin nezaujatě.

„Podle oblečení to vypadá, že jsi bohatá,“ oslovil ji Rolan.

„Bohatství je relativní,“ odpověděla s chladným pohledem. „Císař má mnohem víc majetku než můj otec.“

Rolan se ušklíbl. „No tak to musíte být dost v balíku.“

„Můj otec je generál a mezi mým příbuzenstvem je také několik úspěšných obchodníků.“

„No jo, boháči,“ řekl Rolan. „A co ty, Conore? Máš nějakou rodinu nebo příbuzenstvo?“

Conor se trochu začervenal a podíval se na Mej-lin. „Mám rodinu. Asi máme taky příbuzenstvo, ale neříkáme jim tak. Jsme pastevci. Poslední dobou jsem musel dělat sluhu, ale venku se mi vždycky líbilo víc.“

„A já jsem sirotek,“ přiznal Rolan upřímně. „Essix mě dostala z vězení.“

„Z vězení!“ vykřikl Conor. „Cos udělal?“

Rolan se přesvědčil, že ho oba dobře poslouchají, a pak se k nim naklonil blíž. „Vlastně nic – ale nemám na to žádný důkaz. Zatkli mě za krádež v lékárně.“

„Byls nemocný?“ zeptal se Conor.

„Jeden můj kamarád měl strašnou horečku. Ale já ty léky neukradl. To udělal jiný kamarád. Já jsem byl náhodou u toho, a tak si mysleli, že jsem se s ním spolčil.“

„Co z toho je lež?“ zeptala se Mej-lin. „Žes byl ve vězení, nebo že tě zavřeli za krádež léků?“

Rolan pokrčil rameny. „Dostalas mě. Ve skutečnosti jsem Olvanův syn. Poslal mě za váma, abych vás špehoval.“

Mej-lin už se s ním dál nehádala, ale Rolan tušil, že mu nevěří. Napadlo ho, že asi nebude úplně hloupá. Ten jeho příběh se zdál dost přitažený za vlasy. A navíc ještě nepřijala zelený plášť.

Conor se ohlédl k Západní pevnosti. „Co myslíte, že od nás vlastně chtějí?“

„Možná ses na to měl zeptat dřív, než si navlíknul ten plášť,“ nadhodil Rolan.

„Nejspíš z nás budou chtít udělat vojáky,“ uvažovala Mej-lin. „Možná velitele. Válka už začala.“

„Vsadil bych se, že jim budeme dělat maskoty,“ řekl Rolan. „Nejspíš si mě přidají na amayskou vlajku.“

Conor se zasmál a trochu se začervenal. „Dovedeš si to představit? Jako bych už tak neměl vší té pozornosti dost.“

„Tohle není vhodná doba na žertíky,“ vyhrkla Mej-lin s planoucíma očima. „Čung byl napaden. Zelenopláštníci mě propašovali přes hranice, zatímco můj otec bránil naše město. Pořád ještě nevím, jestli to přežil! Doufám, že to, co pro nás naplánovali, bude stát za to.“

Rolan si ji ostražitě prohlížel. „Nevím, jestli jim k něčemu budu,“ řekl. „Jak vám to jde se zvířaty? Mně zatím s Essix moc ne.“

„Já už jsem s Briganem něco zkoušel,“ odpověděl Conor a přidřepl si ke svému vlkovi. „Umí být tvrdohlavý. Ale čím líp se známe, tím je to lepší. Tárik říkal, že nakonec od nich můžeme získat i nějaké schopnosti.“

Rolan mrkl směrem k Mej-lin a její pandě. „Jaké schopnosti asi získáš? Tulení se?“

Mej-lin nasadila ledový výraz. Chvilku se jí chvěly rty, ale pak jí hněv jen krátce zablýskl v očích. Natáhla paži před sebe a vzápětí se Dží proměnil v obrázek na hřbetu její ruky. Pak se otočila a odrázovala pryč.

„Páni,“ vydechl Rolan. „To je super! Jak jsi to udělala?“

„Už je pozdě,“ řekl Conor tiše. „Neznám Mej-lin moc dlouho, ale už vím, že dokáže být pěkně vzteklá.“

„Umíš to taky?“ zeptal se Rolan. „To s tím tetováním?“

„Ještě ne,“ odpověděl Conor.

Rolan pohladil Essix. „Tak aspoň nejsme jediní, komu to jde pomalu.“

Když se Rolan plížil ze svého pokoje, v Západní pevnosti vládlo ticho. Zastavil se a naslouchal. Pro případ, že by narazil na hlídku, měl připravenou odpověď: nemůže usnout a potřebuje si něco malého sníst.

Nikoho ale neviděl.

Ohlédl se zpátky do pokoje, kde Essix spala na bidýlku kousek od okna. Tiše za sebou zavřel dveře. Otevřeným oknem může vyletět za ním. Essix by se jeho rozhodnutí nejspíš nelíbilo, a tak se ani nenamáhal s vysvětlováním. Věděl, že za ním stejně poletí. Už k sobě patřili.

Chodba byla spoře osvětlená slabým světlem petrolejek. Rolan se cítil trochu jako vetřelec. Nebylo moc pravděpodobné, že by v tak pozdní hodinu někoho potkal, tušil ale, že kdyby na něj přece jen někdo narazil, vypadal by dost podezřele. Čím víc se vzdaloval od chodby vedoucí do kuchyně, tím nápadnější si připadal. Jak by vysvětlil, proč jde směrem k bráně, oblečený a s vakem přes rameno? A k čemu by potřeboval svačinu, když má vak nacpaný nakradeným jídlem? Teď mu jeho připravená výmluva zněla dost nepravděpodobně: že se cítil uvnitř stísněně a potřeboval se nadýchat čerstvého vzduch. Každý, komu by to jen trochu pálilo, by ho musel prokouknout.

Chystal se utéct.

Cítil výčitky, ale snažil se je zaplašit. Prosil se snad někoho, aby ho sem přivezli? Olvan mu slíbil, že ho ochrání před Zerífem, ale kdo by ho ochránil před Olvanem? Rolan věděl, že teoreticky je u Zelenopláštníků hostem, jenže se spíš začínal cítit jako vězeň. Jistě, všichni s ním jednali slušně a s úsměvem. To očekávání Zelenopláštníků ho ale svazovalo. Jak dlouho by jim ta přátelskost vydržela, kdyby odmítl poslouchat rozkazy? A jak dlouho by jim vydržela, kdyby ho dnes v noci načapali?

Když s ostatními vešli do pevnosti, znovu se setkali s všudypřítomnými pohledy okolí. Zelenopláštníci ukázali Conorovi a Mej-lin jejich pokoje, žádné další informace jim ale neposkytli. Rolan kladl další otázky, jenže na ně zase nedostal jasnou odpověď. Toho večera se rozhodl, že čekal už dlouho. Čím déle zůstával, tím mu bylo jasnější, že Zelenopláštníci od něj budou chtít celoživotní závazek, aby mohli využívat jeho sokolici. A když tady teď byli Conor a Mej-lin, věděl, že se ten tlak ještě zvýší. Každým dnem, který tady strávil, naznačoval, že je ochoten se zavázat. Jestli se chtěl dostat pryč, nastal čas jednat.

Kromě hlavní brány Rolan věděl o třech menších brankách v hradbách. Všechny byly dobře opevněné a zvenčí zamaskované. Zjistil, že se otevírají jen zevnitř. Během uplynulého týdne je všechny vyzkoušel. Věděl, kterou z nich dnes v noci použije.

Pak někde před sebou zaslechl vzdálený hovor a zastavil se. Jednotlivá slova nerozeznal, ale ty hlasy nezněly nijak naléhavě. Nejspíš to byli strážci u hlavního vstupu z nádvoří, kteří si krátili čas povídáním. To pro něj nepředstavovalo žádnou překážku. Na nádvoří vedlo tolik dveří, že u všech stát stráž nemohla. V Amaye žádná válka nezuřila a lidé se potřebovali vyspat.

Rolan lehkými, ale rychlými krůčky postupoval úzkou chodbou k dalším dveřím směřujícím ven. Odněkud zepředu se k němu donesl nějaký hlas. „No tak, Brigane. Nechceš jídlo, nechceš jít ven – nepočká to do rána?“

To byl Conor! Co tady dělal? Rolan vklouzl do postranní chodby, o níž nevěděl, kam vede. Zašel za roh, zastavil se a poslouchal. Vlka skoro neslyšel, ale Conor se nijak nesnažil být zticha. Blížili se k němu!

Rolan ještě několikrát zahnul za roh, pak ale chodba končila zavřenými dveřmi. Se zatajeným dechem poslouchal, jak se k němu Conor s tím vlkem přibližují. Určitě brzy zahnou jinam! Proč by šli touhle slepou chodbou?

Pokud ovšem ten vlk nešel po jeho stopě.

Rolan založil ruce na prsou a opřel se o stěnu. Doufal, že vypadá, jako by se jen tak procházel po hradě. V tuhle hodinu to nepůsobilo moc pravděpodobně, ale Conor nevypadal jako nějaký génius.

Brzy se Conor s Briganem objevili v chodbě. Vlk se zastavil a zahleděl se na Rolana. Rozcuchaný a rozespalý Conor zamžoural. „Rolane? Co tady děláš?“

„Nemohl jsem usnout,“ vysvětloval Rolan. „Tak jsem se šel projít. Proč jsi tak pozdě vzhůru?“

Conor zazíval a protáhl se. „Snažil jsem se spát, ale Brigan pořád škrábal na dveře.“

Rolan se podíval na vlka. Ten seděl s vyplazeným jazykem.

Conor nakrčil nos. „Proč jsi tady? Máš něco za lubem?“

„No dobře,“ řekl Rolan, jako by se rozhodl přiznat pravdu. „Essix se šla proletět a ještě se nevrátila. Chtěl jsem se podívat, jestli se jí něco nestalo.“

„A tak jsi šel sem. Do slepé chodby,“ poznamenal Conor.

„Ztratil jsem se.“

„A tak ses opřel o dveře.“

Rolan usilovně přemýšlel. Možná Conor přece jen nebude tak natvrdlý. „Slyšel jsem tě přicházet a zastyděl jsem se. Nechtěl jsem vypadat ztraceně. Essix mi vážně dělá starosti.“

Conor se zamračil. „Jestli se o ni tak bojíš, měli bychom to říct Olvanovi. Určitě má spoustu lidí, kteří nám pomůžou ji najít.“

Rolan zaváhal. Byla to chabá výmluva, ale pořád lepší než předstírat, že se ztratil cestou do kuchyně. „Máš pravdu. Zašli byste za ním s Briganem? Začnu hledat sám.“

Conor se zastavil pohledem u jeho vaku. „Co máš v té tašce?“

„Krmení. Víš… jako návnadu.“

Conor se na něj podezřívavě podíval. „Trochu velký pytel na návnadu.“

Rolan si vzdychl a vzdal to. „Koukni, nechoď pro Olvana. Essix je v pořádku. Já jenom… napadlo mě, že bych změnil prostředí.“

„Ty utíkáš?“ vyhrkl Conor nevěřícně. Brigan naklonil hlavu na stranu.

„Chci se zachránit,“ vysvětlil Rolan.

„Ale vždyť tady nejsi ve vězení,“ namítl Conor.

„To si nejsem tak jistý!“ odpověděl Rolan. „Myslíš, že by mě nechali odejít? Jen tak si zmizet i s Essix?“

Conor se zamyslel. „Kdybys na tom trval, tak jo.“

„A jak to víš? Přidal ses k nim, jakmile ti zamávali zeleným pláštěm před nosem.“

Conor se zavrtěl. „Přidal jsem se k nim poté, co jsem vyvolal Brigana,“ odpověděl dotčeně. „Nikdy jsem o vlastního Velkého strážce nežádal, ale už se stalo a Zelenopláštníci teď potřebují, abych jim pomohl chránit svět.“

„Před čím?“ odsekl Rolan. „Pořád nám ještě nic neřekli! Vůbec nic. Slyšeli jsme, že v Čungu je válka. Kolujou tady řeči o Požírači. Lidi, který jsem nikdy neviděl, na mě koukají s nadějí, a já nemám ani ponětí, co ode mě čekají. A i kdyby ten můj sokol byl vážně ta Essix z legend, co my s tou válkou naděláme? V těch pověstech byla Essix obrovská a uměla mluvit. Tahle Essix mě ani moc nemá ráda!“

„To by mě zajímalo proč,“ podotkl Conor. Brigan rychle potřásl hlavou. Opravdu se jim ten vlk smál?

„Poslyš, ovčáku,“ rozčílil se Rolan. „Ty možná rád patříš do stáda, ale já ne.“

„Já zase neutíkám hned, jak se něčeho polekám,“ odpověděl zlostně Conor. „Myslíš, že pro mě to není těžký? Myslíš, že o ničem nepochybuju? Myslíš, že mám radost z toho, že jsem zavřený na hradě někde za mořem? Klidně si mi dál říkej ovčáku. Ke shánění ovcí člověk potřebuje mnohem víc odvahy a vědomostí než k tomu, aby zdrhnul uprostřed noci!“

Rolanovi došla slova. Jestli Conor spolupracoval se Zelenopláštníky i přes všechny své pochybnosti jen proto, že si myslel, že to je správné, nebylo na tom vlastně nic špatného. Nepotřeboval mu to ale přiznávat nahlas.

„Potřebuju jenom víc prostoru,“ řekl Rolan tiše. Snažil se Conorovu upřímnost vyrovnat vlastní upřímností. „Jak si to mám všechno rozmyslet, když jsou kolem mě samí Zelenopláštníci? Každé jídlo, každé podání ruky je jako nátlak, abych se k nim přidal. Jak se mám takhle rozhodnout? Zelenopláštníci nejspíš nebudou zlí. Nejsem si ale jistý, jestli se o mě náhodou nezajímají jenom kvůli tomu sokolovi. To by znamenalo, že mě využívají, a proto chci postupovat opatrně.“

„To chápu,“ odpověděl Conor. „Dokud se neobjevil Brigan, taky se o mě nikdo moc nezajímal. A pak jsem se najednou ocitl v centru pozornosti.“

„A nenutí tě to zamyslet se nad tím, o co jim vlastně jde?“

Conor mírně pokývl hlavou a Brigan na něj tázavě pohlédl. „Možná. Jsem ale přesvědčený, že se snaží chránit Erdas. Brigan vypadá, že jim důvěřuje.“

Vlk zavrtěl ocasem a začal pomalu přecházet sem a tam.

Rolan se zahleděl do chodby za Conorem. „Ať se rozhodnu jakkoli, vypadá to, že dneska už neuteču. Nahlásíš to na mě?“

„Vždyť jsi nic neudělal,“ odpověděl Conor a upřeně Rolanovi pohlédl do očí.

Rolan sklonil hlavu a klouby na ruce si promnul obočí. „Asi bude nejlepší, když počkám a poslechnu si, o co vlastně jde.“

„Pak se určitě budeš moct líp rozhodnout,“ dodal Conor.

„Zatím budou mít možnost mě dál lákat,“ řekl Rolan. „Nenechám se ale k ničemu přinutit. Je mi jedno, jestli to bude těžký. Dokonce je mi jedno, jestli mě zavřou. Kdyby mě opravdu zavřeli, aspoň bych věděl, že jsem se nespletl.“

Conor rozpřáhl ruce a mohutně si zívl. „Jsem rád, že tady zůstaneš. Nechtěl bych zůstat sám jen s Mej-lin.“

Rolan se uchechtl. „Děsí tě?“

Conor pokrčil rameny. „Mám dva bratry. O holkách vůbec nic nevím.“

„Slyšel jsem, že mají rády kytičky.“

„Když to říkáš.“ Conor se otočil a poplácal si na stehno. „Pojď, Brigane, jdeme do postele. Dobrou noc, Rolane.“

„Dobrou.“ Rolan se díval, jak Conor mizí za rohem. Pak se znovu zamyslel nad svými možnostmi. Tušil, že by pořád mohl utéct. To odhodlání už ho ale opustilo.

Vydal se zpět do svého pokoje. Jeho tajný odchod byl sice prozrazen, ale ještě nebylo nic ztraceno. Pořád mohl zmizet někdy jindy.

7.
TÝMOVÁ PRÁCE

Téměř každý, koho Mej-lin minula cestou do výcvikového sálu, na ni hleděl. Někteří pokradmu pokukovali, jiní nestoudně zírali. Když se objevila, rozhovory utichaly uprostřed věty, a jakmile prošla, slyšela za sebou šepot. Ti, kteří nezírali, vysílali jejím směrem ostražité pohledy nebo na ni váhavě mávali a kývali, což bylo ještě výmluvnější. Rolan měl pravdu. Zelenopláštníci od nich měli velká očekávání.

Mej-lin vstoupila do prostorného a vzdušného sálu, kde už čekal Conor se svým vlkem. Výcvikový prostor vypadal až zbytečně veliký – byl mnohem větší než tělocvična, v níž cvičila doma s mistry. Ten klenutý strop tady zřejmě byl pro Zelenopláštníky s okřídlenými zvířaty.

„Rád tě vidím,“ řekl Conor, který si stydlivě mnul paži. „Už jsem se začínal bát, že jsem tady špatně.“

„U snídaně jsem dostala zprávu,“ odpověděla Mej-lin, „abych sem s Dží přišla hned po jídle.“

Conor přikývl. „Já taky. Skoro jsem pak nemohl jíst. Neumím, ehm, nejsem moc dobrý ve čtení, tak jsem s tím potřeboval pomoct.“ Conor zrudl. „Myslíš, že to je nějaká zkouška?“

„Asi to tak bude.“

Conor se podíval na Brigana, pak zpátky na Mej-lin. „Dží máš asi na ruce, co?“

„Zdá se, že tam je nejraději.“

Conor přikývl a pak vypadal, že neví, co říct. Přidřepl si k Briganovi a začal ho hladit. Mej-lin si všimla, že uhýbá před jejím pohledem. Byl to jednoduchý kluk, prosťáček, nevzdělaný, a přesto jí byl v jedné důležité věci rovný – přivolal jednoho ze čtyř Padlých. Proč zrovna on? Byla to náhoda? A jestli ano, proč ona? Vybrala by si náhoda někoho tak dobře připraveného na velení, jako je ona?

V tu chvíli do sálu vešel Rolan se sokolem na rameni. „Nejdu pozdě?“

Conor zvedl hlavu a zatvářil se úlevně. „To je dobře, že jsi tady.“

Mej-lin mezi nimi vycítila nějaké tiché porozumění. Co jí ušlo? Bavili se o ní někde v soukromí? Když byl teď Čung v ohrožení, nechtěla ztrácet čas takovými hloupostmi – jenže si nemohla pomoci, a to ji rozčilovalo.

„Nikdo další ještě nepřišel?“ zeptal se Rolan.

„Zatím ne,“ odpověděl Conor.

Rolan přejel pohledem zbraně v regálech na stěnách: meče, šavle, nože, oštěpy, halapartny, sekery, hole a palice. „To budeme bojovat na život a na smrt?“

„Nic tak vzrušujícího,“ řekl Tárik, který vešel do sálu v doprovodu dalších dvou mužů a jedné ženy. Všichni tři na sobě měli zelené pláště a Mej-lin ani jednoho z nich neznala. Fascinovaně si prohlíželi Essix a Brigana. „U všech nováčků hodnotíme jejich dovednosti.“

Rolan se podíval na ostatní Zelenopláštníky. „Co je to za lidi?“

„Pozorovatelé,“ odpověděl Tárik klidně. „Když bude třeba, pomohou vám. Nevšímejte si jich. Chci jen, aby si každý z vás vyzkoušel několik cvičení.“

„No konečně,“ zabručel Rolan. „Někdo, kdo na nás bude zírat.“

Ti dva muži přešli ke Conorovi a k Rolanovi. Žena šla k Mej-lin. Byla silná, ale neměla žádné špeky a tvářila se nesmlouvavě.

„Mej-lin, můžeš přivolat Dží?“ požádal Tárik.

Mej-lin se soustředěně zadívala na jednoduché tetování na hřbetu své ruky. Když se nesoustředila, skoro o něm nevěděla. Teď ale cítila teplo a náznak něčí přítomnosti. V duchu zavolala Dží, představila si, jak se otevírají dveře, a pak se zablesklo, tetování zmizelo a před ní se objevila panda.

„Výborně,“ pochválil ji Tárik. „Někteří, kdo se nově naučili uspat své zvíře, mají občas problém vypustit ho zpět. Tys to zvládla hravě, což je důležité. Když tvé zvíře spí, nemůže ti nijak pomoci.“

Mej-lin kývla a skromně se usmála. Přestože byla na chválu zvyklá, nebyla vůči jejím účinkům úplně imunní. Všimla si, jak ji kluci, zvlášť Rolan, závistivě pozorují. S očima upřenýma na Tárika předstírala, že je jí to jedno.

„Nechte si prosím od svých pomocníků zavázat oči,“ nařídil jim Tárik. „Vyzkoušíme si, jak si rozumíte se svými zvířaty bez pomoci zraku.“

Mej-lin si nechala zavázat oči.

„Bojujete často se zavřenýma očima?“ zeptal se Rolan.

Mej-lin napadlo totéž, ale nikdy by to neřekla nahlas.

„Tohle cvičení má simulovat situaci, kdy vaše zvíře není v dohledu,“ vysvětloval Tárik trpělivě, jako by ta otázka byla myšlena zcela vážně. „Uvolněte se a dělejte, co vám budu říkat.“

Něčí ruka vzala Mej-lin za loket a odvedla ji o několik kroků dál. Pokusila se co nejpečlivěji si zapamatovat místo, kde stojí. Pak čekala asi tak minutu.

„Všechna zvířata se přemístila,“ oznámil Tárik. „Teď vás žádám, abyste ukázali na místo, kde stojí vaše zvíře. Zvířata uctivě prosím, aby zůstala zticha.“

Mej-lin napínala všechny smysly, nic ale neslyšela ani necítila. Vzpomněla si na ten náznak přítomnosti, který cítila, když jí Dží spala na ruce, a pokusila se objevit někde v okolí něco podobného. Nic.

„Dobře, Conore. Velmi blízko,“ řekl Tárik.

Mej-lin se snažila neztratit tvář, ale uvnitř cítila zklamání. Byl snad Conor se zvířetem propojený silněji než ona se svým? Vždyť ho ani neuměl uspat! Třeba jen hádal a měl štěstí.

„Je mi líto, Rolane, ukazuješ úplně jinam,“ uslyšela znovu Tárikův hlas. „Ale tebe chválím, Conore. Brigan se pohybuje a ty ho dobře sleduješ.“

Mej-lin v duchu přikázala Dží, aby se jí ozvala. Od samého začátku Dží reagovala na všechny její prosby, teď však Mej-lin pořád nic necítila.

„Mej-lin,“ ozval se Tárik. „Pokud si nejsi jistá, spolehni se na své instinkty.“

Nechtěla ukázat jen tak naslepo, ale možná jí Tárik napovídal. Možná mohla přítomnost Dží vycítit jen instinktivně. To by vysvětlovalo, proč to Conorovi tak jde – pochybovala, že zrovna on by o něčem hodně přemýšlel.

Vedena náhlou pohnutkou namířila prst doprava.

„Ani zdaleka, Mej-lin,“ řekl Tárik trochu pobaveně.

Mej-lin ukázala doleva.

„Je to lepší, ale pořád hodně daleko,“ hlásil Tárik.

Mej-lin se ze všech sil snažila zachovat klidný výraz. Co je tohle za pitomou soutěž? V duchu žádala Dží, aby se jí ukázala. Opět ale necítila vůbec nic.

„To nebylo špatné, Rolane,“ řekl Tárik. „Ne úplně správně, ale je to dost dobré na to, aby to byla pouhá náhoda. Conore, tobě jde tohle samo.“

Mej-lin se pokoušela zahnat rozrušení. Ještě nikdy se nesnažila Dží takto vycítit. Že by kluci trénovali? Nejspíš.

„Zkusíš to ještě jednou, Mej-lin?“ zeptal se Tárik.

Mej-lin si strhla šátek z očí. „Nic necítím.“ Rozhlédla se a uviděla Dží, jak se prochází s asistentkou poblíž jedné ze stěn sálu.

„To není nic neobvyklého,“ uklidňoval ji Tárik.

Mej-lin se dívala, jak Conorův prst sleduje Brigana. Nezmýlil se, ani když vlk změnil směr. Essix jim v kruzích létala nad hlavou. Rolan vypadal, že dokáže poznat, ve které polovině sálu se pták nachází, ale o moc víc už ne.

„Jak se můžu zlepšit?“ chtěla vědět Mej-lin.

„Vzhledem k tomu, že už dokážeš Dží uspat, nevypadá to, že by problém byl v důvěře zvířete. Řekl bych, že to bude chtít hlavně čas, aby se pouto mezi vámi posílilo. Souvisí s tím i tvoje vnímavost vůči ní.“

Mej-lin přikývla. Dží její rozkazy vždycky poslouchala, tak co se pokazilo? Možná měl Tárik pravdu. Možná se panda opravdu snažila. Mej-lin se zamračila. Třeba to byla ona, kdo nedokázal přijmout její signály. Kromě toho, že ji Dží poslouchala, si nebyly zrovna blízké. Co bylo potřeba? Hluboká náklonnost? Vzájemné porozumění? Nebylo snadné respektovat tak poddajné a pomalé zvíře. Ale Dží byla její spirituální zvíře. Žádné jiné mít nebude. Mej-lin věděla, že to musí dokázat.

„Můžete si sundat šátky,“ oznámil Tárik.

Mej-lin se rozhlédla po zbraních na stěnách. Dřevěné meče byly určitě určené k tréninku. Mnohé zbraně vypadaly jako skutečné, ale možná měly otupená ostří. Ať už s Dží nebo bez ní, Mej-lin tušila, že by oba chlapce přemohla v jakémkoli souboji. Něco takového by ji potěšilo, bylo by to však moudré? Otec jí vždycky říkal, že se nemá se svými schopnostmi chlubit, aby v případě potřeby mohla protivníka překvapit.

„Teď si vyzkoušíme tělesné cvičení,“ ohlásil Tárik. „Všichni tři půjdete k protější stěně.“ Ukázal, kterou stěnu myslí. „Rozběhnete se přes sál a dotknete se druhé zdi, co nejvýš dokážete, pak poběžíte zpět a vší silou udeříte do boxovacího pytle. Požádejte svá zvířata, aby vám jakkoli napomohla.“

Mej-lin si prohlédla pytel visící na řetězu u zadní stěny. Byl vyšší než ona a vypadal hodně těžký.

„Budeme to dělat současně?“ zeptala se Mej-lin.

„Ano,“ přitakal Tárik. „Do pytle udeříte v tom pořadí, v jakém k němu doběhnete. My budeme hodnotit vaši rychlost, výšku skoku a sílu, se kterou praštíte do pytle. Teď se můžete domluvit se svými zvířaty.“

Mej-lin šla k Dží. Panda seděla na zadních a klidně ji pozorovala. Pak si olízla jednu packu. Její uvolněné vzezření Mej-lin na sebevědomí nijak nepřidalo.

„Pomůžeš mi s tím?“ zeptala se. „Dáš mi větší rychlost? Nebo víc energie? Nic takového jsem od tebe zatím necítila. Teď je možná vhodná chvíle s tím začít.“

Panda naklonila hlavu na stranu, jako by ji tou otázkou Mej-lin trochu zmátla.

„Koukni,“ zašeptala Mej-lin tvrdě. „Každá minuta, kterou strávíme zavřené na tomhle výcviku, znamená další minutu, kterou můj otec a jeho armáda protrpí bez nás. Vím, že máš sílu – patříš přece k Velkým strážcům. Potřebuju, abys mi pomohla, protože každé zdržení pomáhá nepříteli. Rozumíš tomu? Teď si na nic nehrajeme. Jsme ve válce.“

Zahlédla snad Mej-lin v tom stříbrném klidném pohledu náznak porozumění? Nebo si to jen představovala?

Chlapci už mířili ke stěně, a tak se Mej-lin rozběhla za nimi. Byla v dobré kondici. I když od poslední tréninku s mistry uběhlo už několik týdnů, sama i cestou sem pravidelně cvičila, aby si zachovala reflexy a výdrž. Kluci byli vyšší, ale ona nebyla pomalá a navíc uměla zasadit pořádnou ránu.

Brigan se procházel podél jedné stěny a pozoroval je upřeným pohledem šelmy. Essix se usadila na bidýlko na trámu nad zavěšeným pytlem. Dží seděla tam, kde ji Mej-lin nechala, a poklidně hleděla před sebe.

Rolan se na ni pousmál. „Muselas v paláci často utíkat?“

„Nežila jsem v paláci,“ odpověděla Mej-lin. Byla to pravda, ačkoli na Rolana nebo Conora by její dům nejspíš jako palác působil. Pokud vůbec ještě stál.

„Já běhám dobře,“ hlásil Conor. „Poslední dobou jsem ale moc netrénoval. Co ty, Rolane?“

„Sirotci musí umět běhat,“ odpověděl. „Pomalý sirotek skončí ve vězení.“

„Nebyl jsi tam zrovna nedávno?“ zeptala se Mej-lin nevinně.

„Jste připravení?“ zavolal Tárik.

Jeden Zelenopláštník stál vedle nich u startovní stěny. Druhý stál u zdi, na kterou měli vyskočit. A třetí čekal kousek od pytle. Všichni tři se dotkli stěny za sebou.

„Připravit,“ hlásil Tárik. „Pozor… teď!“

Mej-lin se odrazila a běžela, co nejrychleji dovedla. V duchu žádala Dží o větší rychlost, ale cítila se při tom trochu jako cvok. Jen těžko si dovedla představit, že by jí líná panda dodala na rychlosti. Conor a Rolan měli hbitá zvířata, a tak i větší naději.

Mej-lin běžela dobře, ale když se blížila ke stěně, kde měla vyskočit, Rolan byl o několik kroků před ní a Conor s ní držel krok. Nezdálo se jí, že by běžela rychleji než jindy.

Uvažovala o tom skoku. Jestli se kluci pokusí vyskočit co nejvýš, mohlo by je to zpomalit v obrátce. Když se namísto toho soustředí na co nejrychlejší otočku, mohla by získat náskok a doběhnout k pytli jako první. Ale jestli se skok počítá jako třetina úspěchu, mohla by kvůli odbytému výskoku skončit poslední, i kdyby do toho pytle praštila nejlíp ze všech.

Rolan před ní trochu zpomalil, odrazil se a plácl do stěny co nejvýš. Byl to obstojný skok, ale nic mimořádného. Mej-lin se rozhodla, že to zkusí taky.

Když se odrazila, ucítila zvláštní příval energie. V letu kopla do stěny, aby se dostala ještě výš. Conor se také odrazil, ale přestože byl vyšší, plácla do stěny výš než on.

Když přistála, otočila se a ze všech sil uháněla zpátky. Conor teď byl za ní. Rolan byl o dobré čtyři kroky před ní a nezpomaloval.

Vtom se sálem rozlehlo ohlušující zavytí. Brigan. Mej-lin se snažila nijak si toho zvuku nevšímat, ale přesto jí na ruce naskočila husí kůže.

Conor se prohnal okolo Mej-lin a předběhl i Rolana. Doběhl k pytli několik kroků před ním, vyskočil a vrazil do něj ramenem. Tvrdě se odrazil, dopadl na podlahu a pytel se jen mírně rozhoupal.

Mej-lin pochopila, že si musí dobře rozmyslet, jak do pytle udeří. Určitě byl hodně těžký. Bude k němu přistupovat stejně, jako by to byla zeď.

Rolan do pytle praštil v běhu. Pytel jeho ránu ztlumil jako nic. Conor ho aspoň rozhoupal.

Mej-lin poprosila Dží o energii, pak vyskočila a oběma nohama do pytle kopla. Obrovský vak se pod tím nárazem trochu rozhoupal, moc ale ne. Rukama ztlumila dopad a udýchaná vyskočila na nohy.

„Jsi v pořádku, Conore?“ zeptal se Tárik.

Conor opatrně vstal a mnul si rameno. „Nic mi není.“

„Mohli jste nás upozornit, že je plný kamení,“ stěžoval si Rolan a držel si zápěstí.

„Písku,“ opravil ho Tárik. „Tak co?“

„Nic moc za hranice jejich přirozených schopností,“ shrnula ta žena.

„Kromě Conorova doběhu,“ doplnil další Zelenopláštník.

„Jaké to bylo?“ zjišťoval Tárik.

„Když Brigan zavyl?“ zeptal se Conor. „Já nevím – jako bych měl vítr v zádech. Cítil jsem v sobě mnohem víc bojovnosti. Nechystal jsem se do toho pytle takhle praštit, ale pak jsem měl pocit, že je to tak správně.“ Zašklebil se. „Dokud jsem do něj nebouchnul.“

Pak promluvil ten Zelenopláštník stojící u stěny, kde skákali. „Mej-lin možná dostala trochu energie navíc pro svůj skok.“

„Cítila jsi to Mej-lin?“ chtěl vědět Tárik.

„Možná trochu,“ odpověděla. „Upřímně řečeno, většinu času jsem měla pocit, že běžím jen za sebe.“

„Kdyby jí pomohla panda, tak by běžela pomaleji,“ zavtipkoval Rolan.

„Zato tys do toho pytle praštil jako ptáček,“ obořila se na něj Mej-lin. „Jako peříčko.“

„Páni!“ zvolal Rolan a zvedl obě ruce. „Pandu si je lepší nedobírat.“

„Přestaňte se dohadovat,“ nakázal jim Tárik. „Vztah se zvířetem je u každého z vás jiný. Tohle není soutěž. Chtěl jsem především dosáhnout toho, abyste svá zvířata lépe vnímali a pochopili, jak si můžete vzájemně pomáhat.“

Mej-lin pocítila bodnutí hněvu. Ta cvičení jen zdůraznila bezcennost jejího vztahu s Dží. Jestli tohle bylo všechno, co jí ta panda mohla nabídnout, pak udělala chybu, že z Čungu odjela. Jak mohla kvůli něčemu takovému opustit otce i svůj domov?

„Skončili jsme?“ zeptal se Conor.

Tárik kývl k ostatním Zelenopláštníkům. „Zatím jsme toho viděli dost.“

„Jak to vypadá, když do toho pytle praštíte vy?“ ozval se Rolan.

Tárik se podíval na ostatní Zelenopláštníky, pak na děti. „Chcete ukázku?“

Mej-lin si tiše vzdychla. To poslední, co chtěla po svém vlažném výkonu vidět, byla dokonalá akce profesionála. Jenže kluci ho dál povzbuzovali.

Vyšlehl záblesk a v sále se objevila drobná vydra.

Rolan měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. „Vaše spirituální zvíře je vydra?“

„Lumeo je spíš takový šašek,“ poznamenal Tárik.

Vydra začala předvádět různé cviky, její dlouhé tělíčko se natahovalo a kroutilo jako žížala. Conor zatleskal.

„To stačí,“ oslovil Tárik zvíře shovívavě. „Všichni víme, že jsi tady ten největší vejtaha. Můžeš mi teď trochu pomoct?“

Vydra se narovnala do pozoru a dívala se, jak Tárik jde ke stěně, od níž se před chvílí rozběhli k závodu. Když vyrazil, Mej-lin zalapala po dechu. Ještě neviděla nikoho utíkat tak rychle! Když doběhl k protější stěně, třemi kroky po ní vyběhl vzhůru a plácl, takže byl asi dvakrát výš než předtím oni. Před dopadem na zem udělal salto vzad a rovnou běžel dál. Nakonec praštil do pytle a ten vylétl skoro až ke stropu.

„Paráda!“ vyhrkl Conor.

Rolan zatleskal a zahvízdal.

Mej-lin se rozhodla, že by měla taky zatleskat, aby nevypadala jako závistivec. Ta ukázka ji vážně ohromila. Nikdy by ji nenapadlo, že se ten vysoký válečník může pohybovat tak rychle a obratně.

Tárik ukázal na svoji vydru. „To Lumeo si zaslouží váš potlesk. Bez něj bych nic z toho nedokázal. Jsme tým, stejně jako vy a vaše zvířata. Když budete na tom propojení pracovat, dočkáte se odměny.“

„To je úchvatné,“ uznala Mej-lin. „Jenže se mi zdá, že se tímhle jen zdržujeme. Čung je ve válce. Lidé umírají. Kdo ví, kolik měst už padlo? Šla jsem sem v dobré víře, ale teď mě začíná napadat, jak asi svojí přítomností v Amaye mohu pomoci válce v Čungu. Kdy se dozvíme, co od nás vlastně chcete? Neplavila jsem se přes celý Erdas jen proto, abych tady běhala závody a kopala do pytlů s pískem.“

„Už brzy,“ slíbil jí Tárik. „Olvan dokončuje své plány. Vy tři nemáte ani tušení, jak důležití jste. Musíme vás využít co nejlépe. A vy se musíte pokusit být co nejlépe připravení.“

Pak Tárik a ostatní Zelenopláštníci odešli. Mej-lin se dalšímu rozhovoru s Conorem a Rolanem vyhnula tím, že šla rovnou k Dží, která ležela na zádech a měla nohy směšně vytrčené do vzduchu.

„Půjdeme zpátky do pokoje,“ vybídla ji.

Dží se na ni tázavě podívala.

Mej-lin zvedla ruku. „Chceš, abych tě zvedla? Víš co? Za to, jak jsi mi dneska pomohla, můžeš šlapat po svých.“

S tím Mej-lin vyrazila ke svému pokoji, aniž by se přesvědčila, jestli panda jde za ní.

8.
OSTROV

V záři velkého žlutého měsíce se Abeke plížila po střeše za Urazou. Tiše oddechovala. Ze své vyvýšené pozice přehlédla celou lagunu, v níž loď zakotvila. V teplém vlhkém vzduchu se vznášel těžký pach listí z džungle smísený se slanou vůní moře.

Podle Šejna byli na ostrově v amayském zálivu. Niloj zůstalo daleko za oceánem. Během předchozích dvou vycházek ho Abeke už zčásti tajně prozkoumala a přesvědčila se, že to je přinejmenším poloostrov. Vzhledem k tomu, že spala, když loď kotvila, chtěla se dnes přesvědčit, že jsou skutečně na ostrově. Ne že by Šejnovi nevěřila – ale aspoň měla co dělat. Ještě nikdy na žádném ostrově nebyla.

Uraza seskočila ze střechy na vrchol zdi. Nebyla to moc velká výška, ale místo pro přistání nebylo širší než tři dlaně. Když se Abeke zastavila, Uraza se za ní ohlédla. Oči se jí ve světle měsíce leskly. Abeke pocítila uklidňující příval energie. Napětí v jejích svalech povolilo a cítila se uvolněně a mrštně. Najednou byla plná jistoty a zaposlouchala se do zvuků nočního ostrova – křik zvířat, volání ptáka a tichý rozhovor někde pod nimi, možná na balkóně nebo na zemi. Zrak se jí v tlumeném světle zostřil a zavětřila nosem.

Zlehka přistála na vrcholku zdi a spěchala k místu, kde se spojovala s vnější stěnou areálu. Sešplhala o kousek níž, pak se zavěsila a dopadla na písčitou zem.

Nikdo ji neviděl – ne že by na tom záleželo. Kdyby ji přistihli, jediným trestem by byl hořký pocit porážky. Abeke lačnila po výcviku. Její cvičení se Šejnem bylo užitečné, ale moc umělé. Podobné noční výpravy s Urazou jí připadaly daleko přirozenější.

Následovala Urazu do zastíněného kapradinového světa pod vysokými stromy s ohromnými listy. Nebyla zvyklá na tak bujný porost, na popínavé rostliny ani na takové množství stromů na jednom místě, tušila ale, že se tady rostlinám tak daří kvůli vlhkosti ve vzduchu. Od jejího příjezdu už dvakrát pršelo – byly to krátké průtrže mračen, které přišly v podstatě bez varování a stejně tak rychle zase skončily. Abeke si přála, aby mohla trochu té přebytečné vody poslat do své vesnice.

Pevnost, v níž bydleli, zmizela v dálce za nimi. Byla to jediná stavba na ostrově a ležela na břehu chráněné zátoky, kde kotvily lodě tažené velrybami.

„Urazo, tudy,“ ukázala Abeke. Leopardice mířila směrem k horám, které už prozkoumaly. „Chci si prohlédnout druhou stranu ostrova.“

Velká kočka vyrazila směrem, který jí Abeke určila. Šum stromů a křik ptáků Abeke nijak nevadil. Sama by v noci do takové džungle nikdy nešla, ale s Urazou po boku se cítila neporazitelná.

Pomalu se plížily porostem jako duchové. Abeke skoro jako v transu napodobovala Urazu, zastavila se vždy, když se zastavila ona, a postupovala vpřed stejně jako ona. Díky jejich poutu si od leopardice vypůjčila zostřené smysly a vrozenou nenápadnost a současně se učila jejím kočičím pohybům.

Po nějaké době se vynořily ze stromů a šplhaly do kopce, který byl čím dál příkřejší. Keře tady byly nižší, a tak Abeke mohla přehlédnout celý les až k oranžovým světlům pevnosti na břehu laguny.

Z holého vrcholu se Abeke poprvé naskytl pohled na druhou stranu ostrova. Protější svah ostře klesal do moře. Ve světle měsíce rozeznala pobřeží částečně chráněné před otevřeným mořem dlouhými písčinami. Jinou pevninu v okolí neviděla. Její pohled přitáhla bledá pláž v jednom zálivu, na níž hořely dva ohně. Aby i na takovou vzdálenost žhnuly tak jasně, musely být ohromné. Na pláži se pohybovalo několik postav, které z dálky vypadaly jako tmavé body jen občas ozářené plameny.

„Podívej,“ řekl Abeke. „Co by to mohlo být?“

Uraza se přikrčila vedle ní a ostražitě ten výjev pozorovala.

Abeke přivírala oči a napínala zrak. „Odtud to nepoznáme. Od pevnosti jsou daleko. Mohli by to být piráti? Šejn říkal, že poslední dobou se musejí mít všechny lodě před piráty na pozoru.“

Uraza zůstávala přikrčená.

Abeke přemýšlela, jestli Šejnovi lidé vědí, že na ostrově nejsou sami. Mohly by je ty postavy na pláži ohrozit? Nezdálo se jí to pravděpodobné. V jejich masivní pevnosti byly desítky lidí, hlavně ozbrojení vojáci, a většina z nich měla spirituální zvíře. V laguně kotvily tři velké lodě. Šejn říkal, že brzy mají připlout další. Mají to být vážení hosté. Mohli by to být ti lidé na pláži? Ale návštěvníci by snad připluli přímo k pevnosti, ne?

„Tohle se mi nelíbí,“ mumlala si Abeke. „Nechci riskovat, že někdo napadne Šejna a jeho lidi. Myslíš, že se zvládneme dostat blíž tak, aby si nás nikdo nevšiml?“

Uraza místo odpovědi švihla ocasem a vyrazila po svahu směrem k zátoce. Abeke se pustila za ní.

Brzy se opět zanořily mezi stromy. Abeke si dávala zvlášť záležet, aby se pohybovala tiše. Tohle už nebyla hra. Ti lidé na pláži mohli být nebezpeční.

Listí na stromech rozhoupal vlahý vánek a přinesl s sebou slabý závan kouře. Abeke za něj byla ráda – dokázal přehlušit zvuky, které by mohly způsobit.

Po náročném sestupu vůně kouře zesílila a Abeke v dálce zaslechla hovor. V tu chvíli se odněkud před nimi ozval ostrý skřek. Po něm následoval druhý, slabší, a vzápětí třetí. Abeke zadržela dech a poklekla vedle Urazy. Skřeky ustaly. Nezdály se lidské ani nepatřily žádnému ze zvířat, které Abeke znala, každopádně ale zněly zoufale.

Uraza znovu vyrazila vpřed. Postupovaly ještě opatrněji než předtím, až konečně došly na dohled k pláži. Společně se připlížily, co nejblíž se odvážily, a vyhlížely na pláž z okraje hustého porostu ve stínu stromů.

Na pláži hořely dva obrovské ohně, jako by náhodou vzplály dvě chatrče. V oslepujícím světle Abeke uviděla šest velkých klecí a možná deset mužů. Ve čtyřech klecích byla ohromná zvířata. Jedno bylo opeřené a vypadalo jako nějaký obří dravec, další mělo ostny jako dikobraz, ale bylo veliké asi jako buvol. Ve třetí ležel obrovský stočený had, nejspíš nějaký škrtič, a ve čtvrté něco, co vypadalo jako přerostlá krysa. Byla dost velká na to, aby skolila antilopu.

V další kleci pobíhal obyčejný pes, který vedle svých přerostlých sousedů vypadal maličký a vyděšený. Šestá klec byla prázdná.

Pak k prázdné kleci přistoupil muž v kápi s krysou v ruce. Byl to velký hlodavec, ale ani zdaleka takový jako ta obří krysa. „Téhle zdvojnásobíme dávku a uvidíme, co to udělá,“ řekl muž.

„Velká nebo malá, dávka je dávka,“ protestoval plešatý muž.

„Máme toho spousty,“ opáčil muž v kápi. „Přišli jsme o papouška, a tak máme volnou klec. Aspoň budeme mít zkušenost z první ruky.“

Abeke napínala uši, ale byla si jistá, že slyšela dobře. Ten muž v kápi vytáhl kožený měch na vodu a nalil ji kryse na čumák.

„To stačí,“ zavrčel ten druhý.

„Dej ji do klece,“ dožadoval se další muž.

„Ještě ne,“ odpověděl muž v kápi a zavřel měch. „Když s tím budu moc spěchat, uteče nám mezi mřížemi.“ Podržel krysu tak, aby na ni ostatní viděli. Kroutila se v jeho sevření a zdálo se, že se nafukuje. Vrtěla se čím dál víc a vřeštěla bolestí.

Muž v kápi se otočil a procpal krysu mezi mřížemi prázdné klece. Hlodavec se zmítal na zemi a pod srstí mu dorůstalo nové maso. Pak vydal zmučený skřek, jaký Abeke už předtím slyšela. Ještě jednou zapištěl a pak se vrhl proti mřížím. Narostlé tělo se mu nadouvalo svaly. Krysa ještě několikrát zkusila pevnost klece, až do okolí odletoval písek, pak se uklidnila.

Abeke nevěřila svým očím. Co si Šejn pomyslí, až mu o tom poví? Bude jí věřit? Podívala se na Urazu. „Jsi můj jediný svědek,“ zašeptala. „Viděla jsi to, ne? Je to nepřirozené. Co jí to dali?“

Uraza na ni krátce pohlédla, pak se otočila zpátky k pláži.

„Co jsem ti říkal?“ ozval se ten plešoun. „Dávka je dávka. Na množství nezáleží.“

„Tahle je trochu větší,“ podotkl muž v kápi. „A podle mě ta proměna proběhla rychleji.“

„Zbytečná snaha. Dokončíme to.“

„S tím posledním by to mělo být snadné,“ řekl muž v kápi. „Admirál je dobře vycvičený. Snad mu to vydrží i po Žluči.“

„Uvěřím tomu, až to uvidím,“ odsekl plešoun.

Muž v kápi znovu vytáhl měch. „Tak se připrav.“ Šel ke kleci, v níž byl zavřený pes. „Sedni, Admirále.“

Pes se posadil.

„Zaštěkej.“

Pes zaštěkal a zavrtěl ocasem.

Muž v kápi odzátkoval měch a prostrčil ho mezi mřížemi. „Ke mně.“

Pes přišel až k němu a muž mu nalil obsah měchu do tlamy. Abeke si všimla, že trochu tekutiny vyteklo na zem. Pak muž couvl.

Několik dalších mužů přistoupilo ke kleci blíž. Ostražitě třímali v rukou dlouhé oštěpy. Jeden z nich držel luk s šípem nasazeným na tětivu.

Abeke se na to nechtěla dívat, jenže od toho zmítajícího se a rostoucího psa nemohla odtrhnout oči. Nevřeštěl jako ta krysa, jen tiše kňučel. Jak se měnil, svaly se mu natahovaly a nadouvaly. Žhnoucí oči se mu rozšířily a u huby se mu objevila pěna. Pak tiše zavrčel a skočil proti mřížím klece. Chybělo jen málo a převrátil by ji na bok.

„Sedni, Admirále,“ rozkázal z dálky muž v kápi.

Ohromný pes se posadil.

„Štěkej.“

Přerostlý pes zaštěkal tak silně, až se to rozléhalo pralesem a z okolních stromů odlétli ptáci.

„Hodný, Admirál,“ zavolal muž v kápi. „Hodný pejsek.“

„Dobře, ohromils mě,“ přiznal plešatý muž. „Ale bez vodítka bych ho ven nepouštěl.“

Několik mužů se zachechtalo. Většina z nich však i nadále měla zbraně v pohotovosti.

Vzduch rozvířil svěží vánek.

V tu chvíli pes zvedl hlavu směrem k džungli, zahleděl se přímo na Abeke a hřmotně zavrčel, až to zaburácelo. Někteří muži se ohlédli tím směrem. Abeke bojovala s nutkáním okamžitě utéct. Jenže kdyby se teď pohnula, docela určitě by se prozradila. Musela se spoléhat na listí a stíny.

Psí vrčení přerostlo v divoký štěkot.

„Co se děje, Admirále?“ volal muž v kápi a sledoval psův pohled.

Pes štěkal čím dál zběsileji.

„Ne, ne, ne,“ šeptala Abeke.

Pes začal zuřivě narážet do stěny klece. Muži pokřikovali jeden na druhého, ale Abeke jim v tom rámusu nerozuměla. Pes dočista zešílel a celá klec se začala otřásat. Pak začal dorážet na střechu klece, až dřevo praskalo a skřípalo.

Abeke ucítila na paži ostré zuby. Uraza ji jemně kousla. Jakmile si jí Abeke všimla, leopardice se odplížila hlouběji mezi stromy. Abeke se vydala za ní.

Hluk za ní nijak neustával a pak se ozvala příšerná rána. Když se ohlédla přes rameno, uviděla, že pes prorazil hlavou střechu klece, jejíž mříže popadaly na všechny strany. Ohromný pes si nevšímal žádného z mužů, z nichž někteří ho váhavě polechtali oštěpem, a vyřítil se přímo za Abeke, až mu od obrovských tlap odletovala oblaka písku.

Uraza se rozběhla a Abeke vedle ní. Teď už se nesnažili postupovat tiše, Abeke se prodírala džunglí a mrzelo ji, že si s sebou nevzala víc zbraní než jen nůž. Ale k čemu by jí byla jakákoli zbraň proti takovému divokému psovi?

Zvíře dusalo za nimi. Zuřivý štěkot a vrčení Abeke nutily zrychlovat. Nebyl čas vymýšlet nějakou strategii – vydávala ze sebe maximum a strach ji poháněl vpřed. Terén, ve kterém se předtím mohla plížit po boku Urazy, jí teď podrážel nohy. Větve ji švihaly do těla, kořeny se jí obtáčely kolem kotníků a půda byla plná zrádných nerovností. Několikrát upadla na kolena a jednou se dokonce rozplácla na břicho, vždycky se ale co nejrychleji zase zvedla a dál se řítila porostem.

Obří pes je rychle doháněl. Čekala, že se do ní každou chvíli zakousne. Uraza jí zmizela z dohledu. Pes už byl kousek za ní. Rozhodla se, že se jen tak nedá, a tak vytáhla nůž a otočila se na místě.

Najednou se jí smysly výrazně zostřily. Dívala se, jak se netvor řítí k ní a chystá se ke skoku. Když se odrazil, uskočila stranou a máchla nožem. Špičkou ostří škrábla letící bestii do boku.

Abeke se schovala za stromem. Pes chytil jeho kmen do zubů s takovou silou, že by otřásl celou džunglí, ale kmen nepovolil. Abeke se hnala pryč, jenže zpěněný pes ji dál neúnavně pronásledoval. Zakopla, překulila se na záda a v zoufalství zvedla nůž do vzduchu. Pes po ní skočil s otevřenou tlamou, v níž se leskly obrovské tesáky.

S ohlušujícím řevem, jaký Abeke ještě nikdy neslyšela, se Uraza vyřítila ze tmy a zakousla se psovi do krku. Ten náraz zastavil jeho útok. Leopardice i pes se kutáleli tmou, tak tak že nepřeválcovali Abeke. Oba vrčeli, prskali a cvakali zuby.

Instinkt Abeke velel, aby utekla. Pak ji ale napadlo, že by měla pomoct Uraze. Vtom ucítila nutkání šplhat. Ten pocit byl tak silný, že vyskočila na nejbližší kmen a objala ho pažemi a koleny. Nikde nebyly žádné větve, kterých by se mohla přidržet, ale přitahovala se rukama a přidržovala se koleny a nějak se posouvala výš a výš.

Nakonec narazila alespoň na krátké výstupky, kde si mohla odpočinout. Za sebou uviděla, že Uraza také šplhá na strom. Krev ze zarudlé rány jí špinila nádhernou srst. Pes pod nimi otráveně štěkal a vyl. Strom, na kterém visela Abeke, se divoce rozhoupal, když pes se šílenou neústupností narážel do jeho kmene. Abeke se pevně držela. Někde ztratila nůž. Její jedinou nadějí bylo to, že vydrží déle než útočník.

Pak něco upoutalo psovu pozornost a on odběhl k jinému stromu. Ve slabé záři měsíce pronikající mezi listím Abeke zahlédla vysoko ve větvích nějakou postavu. Byl to muž. Držel v rukou luk a střílel na psa jeden šíp za druhým.

Ohromný pes skákal a štěkal a vrčel. Dál marně bušil tlapami do kmene. Další a další šípy se mu zabodávaly do těla, přesto se nesnažil ukrýt. Po dlouhé době šípy nevyhnutelně splnily svůj účel. Zvíře couvlo, udělalo dva potácivé kroky, načež se s bolestným kňučením zhroutilo na zem.

Střelec slezl ze stromu. Zastavil se vedle rychle se zmenšujícího psa a pak došel ke kmeni, na který vyšplhala Abeke. „Pojď dolů, Abeke,“ zavolal tiše. Ten hlas znala. „Je mrtvý. Pojď dolů – musíme jít.“

Abeke sklouzla po kmeni dolů na zem. „Šejne! Jak jsi mě našel?“

„To sis myslela, že tě nechám jen tak o samotě bloumat po nocích v džungli?“ odvětil.

„Tys mě sledoval?“

„Ne tak nahlas,“ upozornil ji Šejn a zahleděl se mezi stromy. „Byl bych raději, kdyby nás ti muži z pláže nenašli.“

„Ti muži,“ vyprávěla Abeke tiše, „udělali z toho psa stvůru! Dali mu něčeho napít.“

„Já o nich vím,“ řekl Šejn. „Nevěděl jsem, že tady budou zrovna dnes v noci, a pak už bylo moc pozdě. Jinak bych tě odlákal jinam.“

„Jak daleko za mnou jsi byl?“

„Hodně daleko. Snažil jsem se, abys o mně nevěděla, ačkoli jsem si jistý, že tvého leoparda jsem neošálil.“

„Co to tam ti muži dělali?“

„Snaží se najít náhradu za Nektar. Tajně testují své směsi.“

„Nektar přece nevytváří nestvůry!“

„Oni zkoušejí nejrůznější recepty,“ odpověděl Šejn. „Nevím, o co všechno jim jde. Ale kdyby nás chytili, neskončilo by to dobře. Měli bychom jít.“

Pak se vedle nich objevila Uraza. Rána na boku jí pořád krvácela. Abeke si k leopardici přidřepla a objala ji okolo krku. „Díky,“ zašeptala jí. „Zachránila jsi mi život.“

9.
VIDĚNÍ

D enní světlo proudilo skrz mozaiku v okně do prostorné předsíně a vytvářelo na podlaze barevné obrazce. Brigan místnost prozkoumával, očichával rohy a nábytek. Když vlk prošel obarveným světlem, jeho šedostříbrná srst se rozehrála všechny barvami. Conor už nevěděl, jak dlouho čekají. Přestože už nesloužil Devinovi, byl celé dny zavřený v hradu, a to mu vadilo. A na Briganovi viděl, že ani jemu se zajetí moc nezamlouvá.

Pak se otevřely dveře, z nichž vyšel Rolan s Essix na rameni. Conor i Brigan nedočkavě zvedli hlavy. Lenori a Rolan byli snad konečně hotovi.

„Teď je řada na tobě,“ řekl Rolan.

„Jaké to bylo?“ zajímal se Conor.

Rolan pokrčil rameny. „Chtěla slyšet o mých snech. Jestli to byl nějaký test, nejspíš jsem neprošel. Užij si to.“

Conor vstoupil do místnosti. Lenori na něj čekala ve velkém křesle, v němž se její drobné tělo úplně ztrácelo.

Zelený plášť měla odložený na nedalekém stole. V dlouhých vlasech měla zapletená ptačí pera a na krku a zápěstí jí viselo několik korálkových náhrdelníků a náramků. Nohy měla položené na nízké stoličce. Její chodidla byla samý mozol a celá hnědá.

Vedle jejího křesla seděl na vysokém přenosném bidýlku podivný pták. Měl štíhlý krk, dolů zahnutý zobák a peří zářící všemi barvami. Lenori ukázala na blízkou židli. Conor se posadil a Brigan si sedl na podlahu vedle něj. Lenori se na něj podívala pohledem hlubokým jako oceán. Napadlo ho, jestli dokáže číst jeho myšlenky.

„Jak se máš, Conore?“

Ta otázka byla pronesená lehkým tónem a znělo z ní skutečné zaujetí. „Já? Upřímně? Pořád přemýšlím o tom, jestli Brigan přišel k tomu správnému člověku.“

Lenori se usmála. „Žádné zvíře by se nikdy nespojilo se špatným člověkem, a Velký strážce už vůbec ne. Kde se v tobě takové starosti berou?“

Conor zalitoval, že to vůbec zmínil. Lenori vypadala uvolněně, ale před jejíma pozornýma očima nebylo úniku. „Tohle prostě daleko překračuje všechny moje představy.“

„Myslím, že tomu rozumím.“ Měla milý a melodický hlas. „Nemusíš se nutit, aby ses změnil ze dne na den. Dospěješ k tomu. Pověz mi, jaké sny se ti zdají od té doby, co Brigan přišel.“

Conor se nad tou otázkou zamyslel. „Jednou jsem ve skutečném životě musel před smečkou vlků bránit ovce, které jsem měl na starost. Poslední dobou se mi o té noci zdá často.“ Podíval se na Brigana, který měl otevřenou tlamu a vyplazený jazyk. Byl to výraz, který se snad nejvíc blížil úsměvu.

„Navštívila tě ve snech ještě jiná zvířata?“ chtěla vědět Lenori.

„To nevím,“ odpověděl Conor. „Nedávno jsem viděl berana. Takového s velkými zatočenými rohy.“

Lenori se k němu naklonila blíž. „Kde to bylo? A co dělal?“

Conorovi se celý sen okamžitě vybavil. Byl to jeden z těch snů, které dokonce i ve vzpomínkách působily jako skutečnost. Šplhal na vysokou rozeklanou skálu. Hrubý kámen byl na dotek ledový. Najednou se ocitl na tak příkré stěně, že nemohl ani dál ani zpět.

Když se zvedl vítr, zoufale se přitiskl ke skalní stěně. Věděl, že může buď pokračovat, nebo se vrátit, ale v obou případech spadne. Svaly ho pálily a v řídkém vzduchu se mu špatně dýchalo. Držel se ze všech sil a věděl, že nakonec ho síla opustí a on se zřítí ze skály. Proč jen šplhal tak vysoko?

Kdyby zůstal na místě, čekala by ho jistá smrt, a tak se rozhodl, že navzdory nepříznivým podmínkám půjde dál. Natáhl ruku a zahákl se prsty za drobný záhyb v kameni nad hlavou. Když hledal úchyt pro druhou ruku, zpoza vrcholu vyšlo slunce, které ho oslepilo.

Mžoural, šklebil se, paže ho bolely a nohy mu klouzaly, on se ale pravou rukou pořád zoufale snažil nahmatat nějaký chyt. Pak na něj padl stín, a když zvedl hlavu, spatřil na okraji srázu nad sebou berana. Při tom pohledu zapomněl na všechny strasti. Dlouho na něj hleděl, než ho ruce zradily. Zoufale zaječel, a jak se řítil k zemi, žaludek mu vyskočil až do krku. Právě ve chvíli, kdy měl dopadnout, se celý zpocený probudil.

„Byl jsem v horách,“ vyprávěl Conor. „Viděl jsem ho těsně předtím, než jsem se probudil. Do očí mi svítilo slunce. Ten beran byl velký, ale moc jsem toho neviděl.“

„Pracoval jsi někdy s velkorohými ovcemi?“ zeptala se Lenori.

„Ne. Ale viděl jsem obrázky Araxe. Moji rodiče jeden takový obrázek mají. Ten beran ve snu vypadal jako on.“

„Vypadal jako on, nebo to byl on?“

Conorovi neušel její zvýšený zájem. Copak nikdy ani nezamrkala? Znal odpověď, ale cítil se trapně. Bál se, že to bude znít, jako že se snaží vypadat zajímavě. Podíval se jinam, pak zpátky na ni. „Byl to jenom sen. Ale jo, myslím, že to byl Arax.“

„Zdálo se ti někdy o některém z dalších Velkých strážců? O Rumfussovi? Tellunovi? Znáš je všechny?“

Conor se nervózně zasmál. „Vím, že je jich patnáct, čtyři Padlí a pak dalších jedenáct. Ale nejsem žádný odborník. Na některé si vzpomenu – lev Cabaro, chobotnice Mulop. Arax, samozřejmě. Pastevci mu věnují zvláštní pozornost. Kdybych měl dost času, možná bych si vzpomněl na všechny.“

„Velcí strážci chrání Erdas už od nepaměti. Všichni bychom se s nimi měli lépe seznámit. Kromě těch čtyř jasných a těch, co jsi vyjmenoval, máme losa Telluna, labuť Ninani, orla Halawíra, slona Dínéše, kance Rumfusse, lední medvědici Suku, opičáka Kova a kobru Gerathon.“

Conor si všiml, že Brigan napřímil uši. „O žádném z ostatních se mi nezdálo. Jen o beranovi. Můžu se zeptat, proč vás to tak zajímá?“

„Pochybuji, že to byl obyčejný sen.“

Brigan vstal a upřeně ji sledoval pohledem.

„Vlk vypadá, že se mnou souhlasí,“ podotkla Lenori.

Brigan štěkl a Conor nadskočil.

„Existují různé sny, od těch bezvýznamných až po prorocké,“ vysvětlovala Lenori. „Rozeznat je od sebe většinou vyžaduje zkušenost. Sny, které mi vyprávěli Mej-lin a Rolan, neměly žádný velký význam. V případě Mej-lin jsem doufala ve víc, ale ona se nejdřív musí víc sblížit s Dží. Tušila jsem, že tvoje sny by mohly být závažnější, a tys mě nezklamal.“

Conor se na židli zavrtěl. „Proč jste si to myslela?“

„Brigan patřil k vizionářským Velkým strážcům. Říkalo se mu také Vůdce smečky, Měsíční běžec a příznačně i Průvodce.“

Conor zvedl ruku a podrbal Brigana na hrubé srsti za krkem. „Tohle všechno jsi vážně ty?“

Brigan k němu otočil hlavu a vyplázl jazyk v dalším vlčím úsměvu.

„Nedávno jsem také viděla berana Araxe,“ řekla Lenori. „Proto jsme se uchýlili do Západní pevnosti v Amaye, která leží nejblíž jeho současnému teritoriu.“

„Vy víte, kde ho najít?“ zeptal se Conor.

„Nevím přesně, kde je,“ odpověděla Lenori. „Ale doufám, že ho společně vypátráme. Kromě nedávného návratu Brigana a ostatních Padlých se nikdo už řadu let s žádným Velkým strážcem nesetkal. Arax patří k těm nejvíce samotářským. Upřednostňuje vrcholky hor a z nejvyšších míst světa si pohrává s větry a zemským povrchem. Nemůžeme spoléhat na štěstí. Amayská divočina je nespoutaná. Takhle bychom po něm mohli pátrat celé roky a nikdy se k němu ani nepřiblížili.“

„Nevadilo by ti zkusit mít vidění za bdělého stavu?“

„Já?“ podivil se Conor. Vždyť on přece nebyl žádný jasnovidec. „Co tím máte na mysli?“

„Brigan by ti mohl prostřednictvím vašeho propojení ukázat nějaké věci z daleka.“

Conor si promnul oči. „Vůbec nevím, jak začít.“

Lenori popošla ke Conorovi a klekla si před ním. Chytila ho za obě ruce. Conor se pokoušel zůstat aspoň maličko uvolněný.

„Někteří Zelenopláštníci ani netuší,“ vysvětlovala Lenori, „že spirituální zvířata tady nejsou jen proto, aby nám pomohla lépe máchat mečem. Vzájemné propojení může člověku přinést i cennější věci než rychlejší nohy nebo lepší odraz. Když se uvolníš, mohla bych ti to ukázat.“

„Jestli chcete, zkusím to,“ odpověděl Conor. Rozhodně se ale nedokázal uvolnit, dokud ho držela za ruce.

Lenori to nejspíš vycítila, a tak od něj poodstoupila. „Do ničeho se nenuť,“ radila mu. „Uvolni se a pozoruj Myriam, mého duhového ibise. Jako by ses za osamělé noci díval do plamenů.“

Pták na bidýlku roztáhl barevná křídla. Mírně se pohupoval, až mu peří hrálo všemi barvami. Podle Lenořiných instrukcí Conor vzpomínal, jak se dívával do ohně. Pokoušel se nesoustředit se na žádný konkrétní bod. Nehledal nic konkrétního a nechal se unášet barvami ptačího peří.

Lenori něco říkala, ale Conor se v rytmu slov úplně ztratil. Její rytmický a melodický hlas ho uklidňoval. Nejasně zaznamenal, že se Brigan otočil dokolečka, nejdřív na jednu a pak na druhou stranu. Začínal se cítit dost mátožně. Zkusil zamrkat, ale nezdálo se, že by to pomohlo. Spíš měl pocit, že s každým mrknutím se mu obraz před očima ještě víc rozostřuje.

Conor hleděl do mlhavého tunelu. Kde se tady vzal? Pak tím tunelem prolétl, aniž by zaznamenal jakýkoli pohyb. Na jeho konci uviděl, jak přes rozlehlou hnědou prérii spěchají medvěd grizzly a mýval. Pouhým hnutím mysli zrychlil tak, až se vznášel vedle nich.

Necítil vítr ve vlasech ani jiný důkaz, že by se pohyboval vpřed vysokou rychlostí. Ale ten medvěd i mýval uháněli ze všech sil. Oba upřeně hleděli k obzoru. Conor před sebou uviděl majestátní pohoří. Na vrcholu hřebene se ve slunci rýsoval ohromný beran.

Jakmile berana spatřil, ucítil, jak ho něco zezadu táhne. Proti své vůli zase prolétl tím mlhavým tunelem, až se zvířata proměnila jen v tečky v dálce. Tunel se zhroutil a rozplynul. Uvědomil si, že Lenori, Brigan i duhový ibis na něj upřeně hledí. Cítil se celý ulepený. V puse měl podivnou pachuť, jako by dlouho spal.

„Cos viděl?“ zeptala se Lenori klidně.

„Cože?“ Cítil se nejistě. „Já… viděl jsem mývala a velkého chlupatého medvěda. Běželi k nějakým horám. Nahoře stál Arax, vysoko na skále. Mířili přímo k němu.“

„Medvěd a mýval,“ zopakovala Lenori. „Ještě něco?“

„Nic moc dalšího jsem neviděl. Soustředil jsem se hlavně na toho medvěda a mývala. Musel jsem projít dlouhým tunelem.“

Lenori se vítězně usmála. Vzala ho za ruku a mírně mu ji stiskla. „Dokázal jsi to, Conore. Myslím, žes nalezl naši cestu.“

Za necelou hodinu byl Conor proveden okolo desítky ozbrojených stráží a skrz několikero dvoukřídlých dveří do vysoké místnosti se zataženými závěsy. Tam na něj čekali Olvan, Lenori, Tárik, Rolan a Mej-lin se svými zvířaty. Tárikova vydra poletovala po místnosti jako šílená a šplhala po nábytku a knihovnách. Tárikovo spojení s Lumeem působilo dost zvláštně, protože on sám byl tak vážný. Olvanův los stál u krbu a jeho mohutné tělo působilo uvnitř nepatřičně. Skvostná síň připomínala pracovnu hraběte Trunswicka, jen byla ještě větší.

Olvan vstal, promnul si ruce a přejel celou místnost pronikavým, vědoucím pohledem. Navzdory bílým pramenům ve vlasech i vousech měl silné, svalnaté údy a široký hrudník. Stáří ho zatím nepřipravilo o sílu ani energii. Conor si bez problémů dovedl představit, jak na losově hřbetě vede vojsko do bitvy.

Velitel Zelenopláštníků si hlasitě odkašlal. „Vím, že vás už dlouho napínáme ohledně role, kterou, jak doufáme, budete hrát. Za to zdržení můžu já – vždycky si raději napřed udělám celý obrázek, než se o něj s někým podělím. Vstup k Zelenopláštníkům je jen prvním krokem k naplnění vašeho životně důležitého poslání. Vzhledem k nedávným událostem“ – kývl směrem ke Conorovi – „nastal čas, abychom začali jednat.“

Olvan přešel ke krbové římse. Když se otočil čelem k ostatním, tvářil se závažně. „Před mnoha a mnoha staletími, během poslední světové války, bojovaly čtyři národy Erdasu proti Požírači a jeho armádě dobyvatelů. Dva Velcí strážci pomáhali Požírači – opičák Kovo a kobra Gerathon. Čtyři z Velkých strážců se postavili na naši stranu. Tři z nich jsou dnes tady.“

Olvan se odmlčel, aby k nim jeho slova měla čas dolehnout. Conor si s pocitem vlastní nehodnosti prohlížel Brigana. Vlk seděl a pozorně poslouchal.

„Než se do války vložili tehdejší Essix, Brigan, Dží a Uraza, prohrávali jsme. Ani jeden z kontinentů nebyl ušetřen zkázy. Většina Niloje a Čungu padla. Ti, kterým se odtamtud podařilo uprchnout, utekli do Eury a Amaye, které však byly také v obležení. Celá města byla srovnána se zemí, lidem docházely zásoby a bylo jen otázkou času, kdy Požírač vyhlásí vítězství.

Zelenopláštníci tehdy byli mladou organizací, když nám ale čtyři z Velkých strážců projevili podporu, Označení se k nám přidali. Zelenopláštníci dokázali to, co se nikomu jinému nepovedlo – dali dohromady silnou armádu, která se Požírači postavila. Všichni čtyři Velcí strážci v boji položili život. Proto jsou známí jako čtyři Padlí. Požírač však padl také a Kovo a Gerathon byli zajati. Přišli jsme o mnohé, ale nakonec naše čtyři národy vyšly z bitvy vítězně a mohly začít obnovovat vše, co bylo zničeno.“

„A co ostatní Velcí strážci?“ zeptal se Rolan. „Zbylých devět?“

Olvan pokrčil rameny. „Když viděli, jakou škodu dva z nich způsobili, několik jich na samém konci nabídlo svoji pomoc. Los Tellun, nejmocnější ze všech, uvěznil Kova a Gerathon za jejich zločiny a labuť Ninani darovala Zelenopláštníkům tajemství výroby Nektaru. Ostatní… no, řekněme, že Velcí strážci jsou zvláštní skupina. Jen zřídka se na něčem shodnou a motivy jejich jednání bývají téměř nepochopitelné. Většinou se drží stranou a zapojují se do dění jen v časech největšího utrpení.“

„A to Požírače nebrali jako vážný problém?“ jízlivě se optal Rolan.

Olvan si povzdechl. „O tom už se můžeme jen dohadovat. Někteří z nich si možná mysleli, že nejlépe udělají, když budou chránit své vlastní teritorium nebo svůj talisman.“

Conor se s otázkou v očích podíval na Lenori.

„Každý z Velkých strážců střeží jedinečný talisman,“ vložila se do hovoru Lenori. „Magický předmět, který ukrývá obrovskou moc.“

„Kromě Kova, Gerathon a Padlých,“ dodala Mej-lin. „Jejich talismany po válce zmizely. Někteří se domnívají, že Tellun požádal orla Halawíra, aby je někde ukryl.“

„Výborně,“ pochválil ji Olvan. „Je vidět, že jsi měla dobré učitele. Události týkající se Velkých strážců se často přehlížejí jako legendy. Rád slyším, že někdo v Čungu uznal, že jejich činy jsou hodny zmínky i jinde než v pohádkách.“

Mej-lin trochu zčervenala. „To mi vyprávěla chůva, ne učitelé.“

Olvan se zamračil. „Velcí strážci žili dlouhou dobu v ústraní. Padlé si sice připomínáme na vlajkách, malujeme je, stavíme jim sochy, vyprávíme o nich příběhy, ale pro většinu lidí patří do dávné minulosti. Někteří dokonce pochybují o tom, že kdy skutečně existovali.“

„Já k nim patřil,“ ozval se Rolan. „Dokud se neobjevila Essix.“

Olvan přikývl. „Nikdo ti to nemůže vyčítat. Je to převažující názor, který v různé míře sdílejí i amayský ministerský předseda, eurská královna, čungský císař a nejvyšší náčelník Niloje. Přesto však Velcí strážci hráli důležitou roli u každého klíčového mezníku našich dějin. A teď se řítíme do krize, při níž možná budou důležitější než kdy dřív.“

„Takže si myslíte, že se Požírač vrátil?“ zeptala se Mej-lin a celá se znepokojeně zachvěla. „Myslíte, že to on napadl Čung? Proč nás nikdo nevaroval?“

„Měli jsme jen určitá podezření,“ odpověděl Olvan posmutněle. „Důrazně jsem na hrozící nebezpečí upozornil vůdce všech čtyř národů. Nemohu je ale nutit, aby mi naslouchali.“

„A navíc pořád přesně nevíme, co se to vlastně děje,“ dodala Lenori.

Olvan přikývl. „Každý den k nám proudí nové informace. Ještě stále není zřejmé, jestli stojíme proti stejnému Požírači, který před lety srovnal většinu Erdasu se zemí, nebo proti nějakému jeho následovníkovi. Jisté je jen jedno: Požírač dokáže v krátké době sestavit obrovské a mocné armády. Podle situace umí být trpělivý a jemný, anebo krutý a suverénní. Ve svých následovnících vyvolává šílenou oddanost. A s radostí by zničil celý civilizovaný svět, aby mohl vládnout na jeho troskách.“

„Co s tím můžeme udělat?“ zeptal se Conor.

Olvan se postupně podíval na Conora, Mej-lin i Rolana. „Naši zvědové zjistili, že Požírač opět ze všeho nejvíc touží po talismanech. Každý z talismanů v sobě ukrývá jinou sílu, kterou může využít jeden z Označených. Náš nepřítel se chystá tyto síly využít proti nám. Takže musíme všechny talismany získat dřív než on.“

„Počkejte,“ hlesl Rolan, který najednou úplně zbledl. „Vy po nás chcete, abychom se vydali hledat talismany Velkých strážců?“

„Nepůjdete sami,“ odpověděl Olvan. „Mezi Zelenopláštníky není lepšího válečníka, než je Tárik. Půjde s vámi jako váš průvodce a ochránce. Mrzí mě, že jste všichni tak mladí, ale vaše propojení s Padlými bude při pátrání po talismanech klíčové. Tyto talismany mohou změnit průběh války. Celý Erdas vás potřebuje.“

Na Conora dolehla veškerá tíha jejich úkolu a zatočila se mu z toho hlava. Jak se má postavit Velkému strážci? Tohle bylo strašlivě nebezpečné. Olvan jim v podstatě podepsal rozsudek smrti.

Natáhl ruku k Briganovi. Vlk mu očichal dlaň. Bez Brigana by nevěděli, kde mají hledat Araxe. Conor se snažil dát se dohromady. Olvan měl pravdu: jestli Požírač touží po těch talismanech, Zelenopláštníci se k nim musejí dostat dřív než on. Conor netušil, jak to udělají, ale pochopil, že se o to musí aspoň pokusit. „Uděláme, co budeme moci,“ prohlásil, i když se mu přitom zlomil hlas.

„Mluv za sebe,“ odsekl Rolan.

„Já myslel sebe a Brigana,“ vysvětlil Conor a zrudl.

„Tak to jo,“ odpověděl Rolan. Pak se otočil k Olvanovi. „Chápu, proč nás potřebujete. Chci ale vědět, co z toho budeme mít my. Kromě toho, že riskujeme život kvůli něčemu, na co nejsme připravení.“

„Je to tvoje povinnost Zelenopláštníka,“ řekla Lenori klidně. „Tvá odměna bude stejná jako naše – uspokojení z obrany toho, co je správné, a z obrany Erdasu.“

„Já ale nejsem Zelenopláštník,“ řekl Rolan. „A možná jím ani nikdy nebudu.“

„My do toho jdeme,“ řekla Mej-lin a změřila si Rolana znechuceným pohledem. „Dží a já. Tohle je něco, v co jsem doufala – šance něco změnit. Viděla jsem, k čemu se schyluje. Čung má tu nejlepší armádu na světě, a přesto nás ti noví dobyvatelé drtili. Nemůžeme jim dovolit, aby získali ještě větší moc. Musíme je zastavit. Bude mi ctí přidat s k vám a bránit Čung podle vašich instrukcí.“

Conor si Mej-lin prohlížel s obdivem a taky troškou strachu. Sotva si dokázal představit, jaká utrpení je čekají, ale aspoň jim s Briganem nebudou čelit sami. Říkal si, co si o sobě ten Rolan vlastně myslí. Jakou odměnu čeká?

Rolan si vzdychl. „A co když se nechci stát Zelenopláštníkem?“

„Ty jsi ale sobec!“ obořila se na něj Mej-lin. „Čung už byl napaden. A zbytek Erdasu bude brzy taky. Co si asi tak myslíš, že svět během války nabídne takovému zbabělci?“

„Nikdy mi nikdo nic nenabídl, dokud se neobjevila Essix,“ odsekl Rolan. „Zelenopláštníci se o mě začali zajímat až poté, co jsem ji vyvolal. Jsem z města plného sirotků stejných jako já, které Olvan klidně obešel, dokud nenašel Essix. Možná si říkám, proč se Zelenopláštníci baví jenom s Označenými. Možná si říkám, kdo jim dal právo šachovat s Velkými strážci a jejich talismany. A možná, narozdíl od tebe, nemám rád, když mě někdo tlačí do nějaké situace, které nerozumím. Chci přesně vědět, pro koho pracuju a proč.“

Olvan pohlédl na Tárika a Lenori. Pomalu vstal a přešel k místu, kde seděl Rolan, až stál přímo nad ním. Conora napadlo, že se snaží Rolana zastrašit, ale když pak promluvil, zněl naprosto vyrovnaně. „Rozumím, že si chceš tak důležité rozhodnutí rozmyslet. Věřím, že čas strávený mezi Zelenopláštníky tě zbaví pochybností o naší upřímnosti. Nemyslíme si, že bychom měli právo šachovat s Velkými strážci. Děláme svoji práci, protože víme, že stojíme společně s Velkými strážci v poslední obranné linii.“

„A co vlády?“ zeptal se Rolan. „Ministerský předseda a všichni ostatní.“

Olvan se zatvářil skepticky. „Dělají to, co umí. Vládnou. Vytvářejí zákony a dohlížejí na jejich dodržování. Hašteří se o obchodních záležitostech a čas od času mezi sebou bojují. Ale je to jen takové pošťuchování, lidské pošťuchování. My jsme však dostali dar vidět dál než obyčejní lidé. Každý z nás dostal spirituální zvíře. A tak musíme chránit Erdas – celý Erdas – ze všech sil.“

Rolan stiskl rty. „Já nejsem cvok. Nechci, aby z Erdasu zbylo spáleniště.“ Pak se zamyslel. „Co když… co když nechci vstoupit k Zelenopláštníkům, ale jsem ochotný pomáhat?“

„Měl bych pro tebe návrh,“ odpověděl Olvan. „Často spolupracujeme s Označenými, kteří nesložili náš slib. Obyčejně jim nedáváme přístup k největším tajemstvím, ale za těchto okolností můžeme udělat výjimku.“

„Do rána si to rozmyslím,“ řekl Rolan.

Conor se odvrátil a zavřel oči. Ať už ho bude doprovázet kdokoli, zítra se vydá do divočiny na hon za legendami. Naklonil se k vlkovi a zašeptal: „Do čeho jsme se to zapletli?“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .