.

AMANDA LINDHOUTOVÁ

& SARA CORBETTOVÁ

DŮM

V NEBI

Vzpomínka na únos,

který změnil vše

JOTA / 2015

.

A House in the Sky

Copyright © Amanda Lindhout and Sara Corbett, 2013

Translation © Eva Brožová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-714-9

ISBN mobi 978-80-7462-725-5

.

Mé mámě a dvěma tátům

&

Katherine Portefieldové

.

Ve spáleném domě snídám.

Chápeš: není žádný dům, není žádná snídaně,

přesto jsem tady.

Margaret Atwoodová

z básnické sbírky „Morning in the Burned House“

Předmluva

Domům, v nichž nás drželi, jsme dávali jména. V některých jsme zůstali dlouhé měsíce, jinde jen pár dní nebo hodin. Nejdřív jsme bydleli v Domě, kde se vyráběly bomby, potom v Domě s elektřinou. Pak následoval Dům útěku, nízká budova z betonu, v němž jsme slýchali za okny střelbu a občas matku, jak někde poblíž tiše, něžně zpívá svému dítěti. Potom, co jsme uprchli z Domu útěku, nás poněkud horečně přestěhovali do Nevkusného domu. V ložnici byla postel s květovaným přehozem a dřevěný prádelník, na němž stály laky a gely na vlasy, vyrovnané v dokonalých řadách. V tom domě, soudě podle rozzlobeného, vyčítavého ženského brebentění v kuchyni, jsme nebyli vítáni.

Z domu do domu nás vždycky stěhovali nervózně, mlčky a obvykle za hluboké noci. Zatímco jsme s Nigelem seděli na zadním sedadle kombíku, řítili jsme se po dlážděných silnicích a prudce odbočovali na písčité cesty do pouště. Projížděli jsme kolem osaměle stojících akátů a potemnělých vesnic a neměli tušení, kde se nacházíme. Míjeli jsme mešity, noční tržiště ozářená řetězy světel, muže s velbloudy a hloučky divokých mladíků shromážděných kolem ohňů podél silnice; někteří z nich drželi v ruce samopal. Kdyby se nás někdo snažil zahlédnout, nepoznal by nás: museli jsme si kolem hlavy omotat šátek, zakrýt si obličej stejným způsobem jako naši únosci – aby se nedalo zjistit, kdo nebo co jsme zač.

Domy, jež pro nás vybrali, byly většinou opuštěné a stály v zapadlých vesnicích, kde si nás – Nigela, mě ani těch osmi mladíků a kapitána středního věku, kteří nás hlídali – nikdo nemohl všimnout. Všechny budovy se nacházely za zamčenou bránou a obklopovaly je vysoké ploty z betonu nebo vlnitého plechu. Když jsme dorazili do nového domu, kapitán chvíli nervózně zápolil se svazkem klíčů. Kluci, jak jsme jim říkali, pak vběhli se zbraněmi dovnitř a vybrali místnost, do níž nás zavřeli. Potom si pro sebe našli místo, kde odpočívali, modlili se a jedli. Občas vycházeli ven a zápasili spolu na nádvoří.

Kdo byli naši únosci? Hassám, jeden z těch, kteří chodili nakupovat na tržiště; Džamál, který na sebe lil litry kolínské a tesknil po dívce, s níž se chtěl oženit; Abdulláh, jenž se chtěl stát živou bombou. Dále Júsuf, Jahjá a mladý Mohammed. Adam, který volal mé matce do Kanady a vyhrožoval jí, a starý Mohammed, jenž měl na starosti peníze, a proto jsme mu dali přezdívku Donald Trump. Pak tu byl muž, kterému jsme říkali Skids. Jednou v noci mě odvezl do pouště a lhostejně sledoval, jak mi jiný muž drží pod krkem zubatý nůž. A konečně Romeo, jehož přijali na vysokou v New Yorku, ale nejdřív se se mnou snažil oženit.

Pětkrát denně jsme všichni poklekli k modlitbě a každý se upínal k nějakému tajnému cíli, k nějaké představě ráje, která nám připadala nedosažitelná. Občas mě napadlo, jestli by všechno nebylo jednodušší, kdybychom se s Nigelem kdysi nemilovali, kdybychom byli dva cizí lidé. Znala jsem dům, v němž bydlel, postel, v níž spal, tvář jeho sestry, jeho přátele doma. Tušila jsem, po čem touží, a proto jsem všechno prožívala dvakrát.

Když střelba a výbuchy minometů mezi válčícími milicemi kolem nás příliš zesílily, příliš se přiblížily, kluci nás opět naložili do kombíku, párkrát někomu zavolali a vyhledali další dům.

V některých domech zůstaly přízračné stopy po rodinách, které v nich dříve žily – dětské hračky pohozené v koutě, starý kastrol, srolovaný plesnivý koberec. Vystřídali jsme Dům temnoty, kde se děly příšerné věci, Dům v buši, který se nacházel hluboko ve vnitrozemí, a Pozitivní dům, skoro honosné sídlo, kde se na okamžik zdálo, že se situace zlepšuje.

Jednou nás nastěhovali do bytu v prvním patře v centru města někde na jihu, v němž jsme slyšeli troubení aut a muezziny, jak svolávají věřící k modlitbě. Cítili jsme kozí maso opékající se na rožni pouličního prodavače. Poslouchali jsme klábosení žen, které navštěvovaly krámek přímo pod námi. Nigel, jemuž narostl plnovous a strašlivě zhubl, viděl z okna svého pokoje kousek Indického oceánu, vzdálenou modrozelenou stužku. Blízkost vody, nakupujících a automobilů byla uklidňující a současně mučivá. Kdyby se nám nějak podařilo utéct, netušili jsme, zda najdeme pomoc, nebo jestli nás prostě znovu uvězní někdo, kdo na nás bude pohlížet stejným způsobem jako naši únosci – nejen jako na nepřátele, ale jako na nepřátele, kteří se dají zpeněžit.

Byli jsme součástí zoufalé mezinárodní transakce. Součástí svaté války. Součástí zásadnějšího problému. Slibovala jsem si, co udělám, jestli z toho vyváznu. Vezmu mámu na výlet. Vykonám něco dobrého pro ostatní lidi. Omluvím se. Zamiluju se.

Byli jsme blízko a současně mimo dosah, schovaní před okolním světem. Nakonec to bylo tam, kde jsem začala věřit, že tenhle příběh nebudu moct nikomu vyprávět, že přestanu existovat jako vír v řece, který zničehonic zmizí. Byla jsem si čím dál jistější, že nás, ztracené v Somálsku, v téhle neznámé, churavé zemi, nikdy nenajdou.

1

Můj svět

Když jsem byla malá, věřila jsem tomu, co jsem o světě věděla. Nebyl ošklivý ani nebezpečný. Byl zvláštní, poutavý a tak krásný, že byste si ho chtěli zarámovat a pověsit na zeď. Objevila jsem ho na fotografiích pod lesklými obálkami, ve štosech starých čísel National Geographic, které jsem si kupovala kus za pětadvacet centů v charitativním obchodě v naší ulici. Mívala jsem je na nočním stolku vedle palandy. Sahala jsem po nich, když jsem je potřebovala, když v našem bytě začal být příliš velký hluk. Svět ke mně přicházel ve vlnách a záblescích jako stříbřitý příliv přelévající se přes promenádu v Havaně nebo třpytící se sněhová pole Annapurny. Svět pro mě představoval kmen pygmejských lučištníků v Kongu a zelenou symetrii kjótských čajových zahrad. Katamarán se žlutou plachtou v rozbouřeném Severním ledovém oceánu.

Bylo mi devět a bydlela jsem ve městě Sylvan Lake. Zdejší jezero – pleistocénní šrám v rozlehlé hnědé prérii kanadské Alberty, daleko na sever od panoramatu Calgary, daleko na jih od ropných vrtů roztroušených kolem Edmontonu, přes sto šedesát kilometrů na východ od Skalnatých hor, prostě místo ležící někde mezi tím – měřilo na délku deset kilometrů. V červenci a v srpnu sem přijížděli turisté, kteří se plavili po klidné vodní hladině a nahazovali udice z mol u svých chat. Vedle přístavu v centru se nacházel maják s červeným vrškem a malý zábavní park, kde se mohli rekreanti sklouznout na obrovském vodním toboganu nebo proběhnout bludištěm vyrobeným z křiklavě natřené překližky. Městem se celé léto rozléhal smích dětí a hukot motorových člunů.

Byli jsme v Sylvan Lake noví. Rodiče se před několika lety rozvedli a máma se sem se mnou a s mými dvěma bratry přestěhovala z Red Deer, městečka ležícího čtvrt hodiny jízdy odtud. Russell, její přítel, se sem odstěhoval s námi a stejně tak jeho mladší bratr Stevie. Jejich strýcové, bratranci, další bratři a bratranci z druhého kolena se u nás často zastavili zapít výplatu a zůstali pak mnoho dní, utábořeni v našem obývacím pokoji. Vzpomínám si na jejich spící obličeje, na jejich štíhlé snědé paže, které jim visely z křesel. Máma mluvila o Russellovi a jeho rodině jako o „původních obyvatelích“, ale lidé ve městě jim říkali indiáni.

Bydleli jsme v čtyřdomku se štukovou omítkou, šikmou střechou a balkony z tmavého dřeva. Zapuštěnými okny, malými a úzkými, nepronikalo do našeho suterénního bytu skoro žádné světlo. Na štěrkovém parkovišti před domem stál zelený kontejner na komunální odpad. Máma, milovnice zářivě barevných věcí, pověsila do naší nové koupelny zelenomodrý sprchový závěs a přes postel si přehodila křiklavý přehoz. V obývacím pokoji postavila vedle staré hnědé pohovky rotoped.

Máma vždycky přitahovala pohledy ostatních. Byla vysoká, štíhlá, s výraznými lícními kostmi a tmavými naondulovanými vlasy, které nosila kolem uší načechrané. Měla průzračné hnědé oči prozrazující jistou bezbrannost, možnost, že se s ní dá lehce manipulovat. Pětkrát týdně si oblékla bílé šaty s červenou paspulkou a odjela do Red Deer, kde pracovala ve Food City jako pokladní. Vracela se s velkým balením neznačkových džusů v krabičkách zakoupeným se zaměstnaneckou slevou, které jsme strčili do mrazáku a po vyučování jedli lžící. Někdy přivezla plastový tácek se zbylým pečivem, protože koláče a francouzské banánky byly po dni stráveném pod sklem nepříjemně lepkavé. Jindy přinesla kazety z videopůjčovny, které jsme nikdy nevraceli.

Russell pracoval jen občas, když si ho na pár týdnů nebo příležitostně i měsíců najala arboristická firma High Tree na odstraňování větví z elektrického vedení kolem úzkých silnic. Byl hubený jako lunt a na ramena mu volně splývaly tmavé vlasy ozdobené na spáncích pírky. Když nepracoval, nosil tenké hedvábné košile vínové nebo tyrkysové barvy. Na levém předloktí měl podomácku vytetovaný symbol modrého ptáka s roztaženými křídly, možná orla nebo fénixe. Obrysy opeřence začaly blednout a jeho detaily se na pokožce změnily ve světlou šmouhu, jako by tetování patřilo tělu mnohem staršího muže. Russellovi bylo dvacet jedna a mé mámě třicet dva.

Russella jsme znali dávno předtím, než s ním máma začala chodit, od jeho třinácti let, kdy naše rodiny spojila jakási kombinace smůly a křesťanské velkorysosti. Vyrůstal v Sunchildské první národní rezervaci. Jeho otec brzy zmizel; matka mu zemřela při autonehodě. Rodiče mé mámy, kteří bydleli asi hodinu jízdy od rezervace, vedli letniční letní tábor pro tamní děti a nakonec si Russella a jeho čtyři mladší bratry vzali do pěstounské péče. Máma a její sourozenci byli v té době už dávno z domova a děti z rezervace nabídly mým prarodičům možnost stát se znovu rodiči.

Dědeček byl svářeč a babička prodávala výrobky Tupperware – a jak dokazovaly regionální výsledky prodeje a firemní minivan, prodávala víc výrobků Tupperware než kdokoli ve střední Albertě. Mnoho let s sebou vláčeli Russella a jeho bratry do kostela a pomáhali jim prolézt střední školu. Vozili je na lehkoatletické závody, hokejové zápasy a lekce tkaní v komunitním centru.

Když se kluci prali, babička si vzdychla a řekla jim, aby se šli uklidnit ven. Odpustila jim, když jí ukradli peníze. Odpustila jim, když jí nadávali. Vyrostli z nich puberťáci a potom mladí muži. Jeden to dotáhl na vysokou; ostatní skončili někde mezi rezervací a Red Deer. S tím, že se máma – se třemi malými dětmi a rozpadajícím se manželstvím –, která jezdívala na farmu svých rodičů na návštěvy a svátky, zamiluje do Russella, nikdo nepočítal a pravděpodobně by to překvapilo i samotného Ježíše.

*

Říkala mu Russi. Prala mu. Ráda ho líbala na veřejnosti. On jí občas kupoval růže. Když jsem byla ještě hodně malá, myslela jsem si, že je to nějaký vzdálený bratranec, ale pak – potom, co se přestěhoval z domu mých prarodičů do našeho – byl Russell někdo jiný, kříženec dítěte a dospělého, příbuzného a cizího člověka. Trénoval v obýváku kickbox a chroupal na gauči bramborové lupínky. Tu a tam koupil mně a mému mladšímu bratrovi Nathanielovi plyšáka.

Babička nám říkala „legrační rodinka“. Můj starší bratr Mark nás nazýval jinak. Pro něj jsme byli „zkurvená rodinka“.

Několikrát jsem byla v Sunchildské rezervaci navštívit Russellovy příbuzné, vždycky přes protesty mého táty, který to místo považoval za nebezpečné, ale jeho slovo už nemělo žádnou váhu. Russellovi bratranci bydleli v nízkých řadových domcích stojících podél prašných cest. Během návštěv jsme jedli kukuřičný chléb, sladké, tuhé smažené placky, a pobíhali venku s dětmi, které nechodily do školy a z plechovek v papírových sáčcích popíjely pivo. Každý dům, jak si pamatuju, měl ve stěnách otvory o velikosti lidské pěsti. Ten tvar jsem dobře znala, protože Russell je občas udělal do zdi v našem domě.

Mámin život s Russellem se dal považovat za zdvižený prostředník namířený na všechny bílé děti, s nimiž chodila v Red Deer na střední školu a z nichž většina ve městě dosud žila. Máma odešla v šestnácti letech z domova a ve dvaceti otěhotněla s Markem. Russell jí poskytl jakousi novou prestiž. Byl mladý a celkem pohledný. Pocházel z místa, které lidem připadalo divoké a zvláštní, ale současně špinavé a chudé. Máma nosila náušnice z korálků, jezdila po městě v malém bílém hatchbacku a na zpětném zrcátku se jí třepotal opeřený lapač snů.

Faktem také bylo, že můj táta, mámina první láska, muž, který drží její děti na fotografiích z porodního sálu, později oznámil, že je gay. Do jeho domu se přistěhoval Perry, svalnatý mladík se širokým úsměvem a pečlivě upraveným strništěm. Když jsme k nim přijeli na návštěvu, Perry nás bral do bazénu v rekreačním areálu, zatímco táta, který nikdy v životě nevařil, pro nás chystal typické staromládenecké večeře. Sroloval lančmít do válečků, propíchl je párátkem, obložil několika plátky sýra a celeru a vedle položil krajíček chleba. Pyšně nám naservíroval talíře na stůl – všechny čtyři složky stravy byly řádně zastoupené.

Táta si začal budovat nový život. Pořádal s Perrym večeře pro přátele a přihlásil se na vysokou: chtěl se stát rehabilitačním pracovníkem a pomáhat mentálně postiženým lidem. Máma zatím pracovala na svém vzkříšení. Ve volných dnech četla svépomocné příručky a sledovala v televizi Oprah.

Večer si Russell z velké lahve naléval do vysokého plastového kelímku žitnou whisky. Máma sedávala na pohovce před televizí s nohama na jeho klíně. Russell občas ukázal na obrazovku v okamžicích, kdy se na ní objevil sexy polda nebo mladý otec s perfektním účesem, a prohodil: „Myslíš, že je to fešák, viď, Lori?“

Byl to spouštěč, který jsme všichni znali.

„Vsadím se,“ pokračoval vždycky s očima upřenýma na mámu, „že bys chtěla žít s někým takovým, jako je on.“

Ticho. Tvář muže v televizi jako by se okamžitě rozplynula a změnila se v něco mnohem agresivnějšího a lascivnějšího.

„Co, Lori? Že o tom přemejšlíš?“

Máma reagovala mírně. Už jí zlomil několik kostí. Jednou jí dal takovou nakládačku, že musela zůstat několik dní v nemocnici. Zatímco my ostatní usilovně zírali na televizi a v místnosti zhoustla atmosféra, chlácholivě stiskla Russellovi paži.

„Ne, zlato,“ odpověděla. „Ani trošku.“

*

Markovi bylo třináct a čekala na něj spousta věcí. Měl modré oči, vlasy nahoře sestříhané a dole dlouhé a nosil vybledlou džínsku, kterou téměř neodkládal. Mark byl samotářské dítě se zálibou v toulkách, zapálený majitel praku z tvrdého plastu. Nathanielovi bylo teprve šest a měl na pravém spodním víčku cystu, která mu propůjčovala zlověstný výraz. Máma s Russellem ho zbožňovali a říkali mu „zlato“ nebo „zlatíčko“. Spal na palandě pode mnou a v náručí svíral plyšového králíka.

Marka jsem bezmezně obdivovala a táhla se za ním jako loď za vlečným člunem.

„Koukni na to,“ řekl jednoho dne po vyučování, když jsme stáli u zeleného kontejneru před naším domem. Bylo teplé dopoledne na začátku podzimu, pár týdnů potom, co jsme se přestěhovali do Sylvan Lake. Chodila jsem do čtvrté třídy a Mark právě nastoupil na druhý stupeň. Ani jeden z nás neměl moc kamarádů. Děti v našem novém domově okamžitě pochopily, že jsme chudí a nezajímaví. Mark položil ruce na okraj popelnice, vyhoupl se nahoru, přehodil nohu na druhou stranu a zmizel uvnitř. Za chvilku se jeho hlava opět vynořila; měl rudý obličej a v ruce svíral prázdnou lahev od piva. Zamával s ní na mě. „Pojď sem, Amando!“ vykřikl. „Jsou tu prachy.“

Náš kontejner sloužil jako skladiště odpadu pro nejbližší okolí a každou středu sem zajížděli popeláři. Pro mého bratra se stal jakousi verzí krytého plaveckého bazénu. Uvnitř bylo dokonce i za těch nejchladnějších říjnových dní teplo a vlhko jako v hromadě starého listí a páchlo to tam kyselým mlékem. Když jsme vklouzli mezi igelitové pytle potřísněné prosakujícími tekutinami a volně pohozenými odpadky, naše hlasy se dutě odrážely od stěn. Mark se dobýval do zavázaných pytlů a na travnatý plácek před domem házel plechovky a lahve a vyhrabával z odpadu zatoulané čtvrťáky, staré rtěnky, lahvičky od léků a vyschlé fixy. Většinu těch věcí si cpal do zadní kapsy nebo je podával mně. Jednou zvedl nadýchaný růžový svetr, právě moji velikost, a rozladěně pokrčil rameny. „Kristova noho, copak se lidi zbláznili?“

Prázdné plechovky a lahve jsme nacpali do igelitových tašek a – navzdory zápachu ze zkaženého jídla a sladové whisky – odnesli je do výkupu lahví ve městě. Dvacet plechovek představovalo jeden dolar. Do jedné tašky z Food City se obvykle vešlo patnáct plechovek. Jedna taška × patnáct plechovek × pět centů = sedmdesát pět centů. Dolar padesát za dvě tašky; tři babky za čtyři. A potom se celková částka rozdělila na dva díly – polovina pro Marka a polovina pro mě. Tomu se nemohla žádná hodina matematiky ve čtvrté třídě rovnat. Opravdové peníze ležely v takzvaných šedesátkách – ten výraz jsme převzali od Russella –, velkých lahvích od tvrdého alkoholu o obsahu šedesát uncí, za které jsme od pracovníka ve výkupu dostali dva lehce vydělané dolary. Ty pro nás představovaly poklad.

Časem jsme se začali pouštět dál od domova, pár bloků na sever a na jih, do slepých uliček, kde rodiny bydlely ve vlastních bungalovech místo v bytech, a pravidelně jsme navštěvovali pět až šest popelnic. Lepší nemovitost obvykle znamenala lepší odpadky.

Asi by vás překvapilo, co všechno lidé vyhodí, dokonce i ti chudí. Můžete najít panenku s chybějící rukou nebo naprosto nepoškozenou videokazetu s naprosto nepoškozeným filmem. Vzpomínám si, že jsme objevili prázdnou peněženku z hnědé kůže s malou zlatou přezkou. Jindy jsem vylovila neposkvrněný bílý kapesník, na kterém byly vyšité usmívající se postavičky z kreslených filmů. Obojí jsem si mnoho let schovávala, kapesník úhledně složený v peněžence, upomínku na všechny ty hezké věci, které se dají vyhrabat v odpadcích.

*

Skoro vždycky jsem svoje peníze za lahve utratila na jednom místě, v charitativní obchodě u jezera. Krámek byl mizerně osvětlený a připomínal králíkárnu. Prodávali v něm použité oblečení, porcelánové tretky a knížky po letních rekreantech – tlusté thrillery Toma Clancyho a všechno od Danielle Steelové. Časopisy National Geographic mívali na polici v nejzazším koutě, úhledně vyrovnané, se žlutými hřbety směrem do místnosti.

Okouzlená tím, co jsem spatřila na obálkách, jsem nosila domů všechno, co jsem si mohla dovolit. Brala jsem chrámy v Angoru porostlé mechem a kostry vyhrabané ve vulkanickém popelu na Vesuvu. Když se časopis ptal JSOU ŠVÝCARSKÉ LESY V OHROŽENÍ?, byla jsem si naprosto jistá, že se to musím dozvědět. To neznamená, že jsem se stejně tak často nepřehrabovala v nových komiksech z nakladatelství Archie, které ležely v protějším koutě, a nestudovala Veroničino sexy oblečení a Bettyin decentní ohon, tu smyslnou milionářskou dcerku versus milou, seriózní dívku. Jejich způsobu vyjadřování jsem teprve začínala rozumět.

Komiksy jsem ukládala do zásuvky, ale výtisky National Geographic jsem nechávala ležet na stole ve svém pokoji. Do Dne díkůvzdání jsem jich nashromáždila asi pětadvacet. Občas jsem je rozložila do vějíře, jak jsem vídala na konferenčních stolcích v elegantnějších domovech některých dětí z bývalé školy. Strýček Tony – tátův bratr a nejbohatší člověk z naší rodiny – si National Geographic předplácel. V noci jsem si na horní palandě v Sylvan Lake časopisy stránku po stránce prohlížela a žasla nad světem, který ukazovaly. Na fotografiích byli maďarští honáci, rakouské jeptišky a Pařížanky, jež si večer před odchodem za zábavou lakují vlasy. V Číně nomádská žena stloukala jačí jogurt v máslo. V Jordánsku bydlely palestinské děti ve stanech nahnědlé barvy. A někde ve Staré Planině žil medvěd, který tancoval s cikánem.

Tenhle svět vysával zatuchlinu z koberce v našem suterénním bytě. Odstraňoval námrazu venku na chodníku, zvedal olověný příkrov z oblohy nad pláněmi. Když ve škole jedna holka zavolala přes chodbu, že jsem špína, pokrčila jsem rameny, jako by mi to bylo fuk. Měla jsem v plánu odjet daleko od školy, ulice a dívek jménem Erica.

*

Jednou večer, právě když jsem začala chodit do páté třídy, jsme se šly s Carrie Crowfootovou projít do města. Carrie byla krásná indiánská dívka z kmene Černonožců, o rok starší než já a jedna z mých několika málo kamarádek. Měla dlouhé černé vlasy, mandlové oči a řasy, které jí trčely rovně dopředu. Byla nějak spřízněná s Russellem a do Sylvan Lake se přistěhovala se svou matkou a bratry ze Sunchildské rezervace. Bydlela kousek od charitativního obchodu a nechodila do školy.

I když bylo Carrie deset let a neměla žádné peníze, vyzařovala z ní drzá sebejistota. Utřela arogantního majitele obchodu, u něhož jsme si kupovaly žvýkačky, a chlubila se nejrůznějšími dětmi, které ztloukla v rezervaci. Když k nám přišla na návštěvu, neřešila ošuntělý nábytek ani Russellovy bratrance opilecky rozvalené v křeslech. Líbilo se mi, že večeře z rozlámaných instantních nudlí, kterou jsem jí nabídla, jí připadala „úžasná“ a že mi nedávno objasnila, co je kuřba.

Bloumaly jsme po Lakeshore Drive, ulici vedoucí k zábavnímu parku. Nad vodou se zvedl studený vítr. Byl začátek září. Turistická sezona skoro skončila. Chodníky byly prázdné; kolem projelo několik automobilů. Carrie si často stěžovala, jaká je v Sylvan Lake nuda a že by se chtěla odstěhovat zpátky do Sunchildu. Záviděla mi, že trávím víkendy u táty v Red Deer. Asi jsem jí řekla, že není co závidět, ale po pravdě řečeno jsem nedočkavě počítala dny. V jeho domě byly vysoké koberce a tlusté zdi. Měla jsem tam vlastní pokoj s hnědým přehozem na posteli, kazetovým magnetofonem s nahrávkami New Kids on the Block a hromadou nový paperbacků, kompletních sérií Baby-sitters Club a Sweet Valley Twins. O ničem z toho jsem Carrie neřekla.

V přístavu se podél hráze pohupovaly řady motorových člunů. Zábavní park byl zavřený. Na pozadí růžové oblohy se tyčila silueta laminátového toboganu.

„Už jsi tam někdy byla?“ zeptala se Carrie a kopla nohou do zavřeného stánku, v němž se prodávaly vstupenky. Zavrtěla jsem hlavou.

Netrvalo dlouho a Carrie našla způsob, jak se z víka popelnice vytáhnout nahoru. Obkročmo se posadila na vysokou zeď Bláznivého bludiště, která se jako dobytčí ohrada klikatila kolem parku. Najednou za ní zmizela. Slyšela jsem, jak o chodník pleskly tenisky, a pak smích.

Byla jsem ustrašené dítě, skoro pořád. Bála jsem se tmy, bála jsem se cizích lidí, bála jsem se, že si zlámu kosti a také že půjdu k doktorovi. Bála jsem se policie, která se někdy objevila u nás doma, když se Russellova partička začala chovat v obýváku příliš hlučně. Bála jsem se výšek. Bála jsem se rozhodovat. Neměla jsem ráda psy. Nejvíc ze všeho jsem se bála posměchu. A v tuhle chvíli mi bylo naprosto jasné, co bude následovat: protože nechci, aby si ze mě Carrie utahovala, vylezu na zeď, zatočí se mi hlava, spadnu a zlámu si kosti. Přijde policie – samí cizí lidé – a přivedou s sebou psy. Přirozeně se tohle všechno bude odehrávat ve tmě. A pak budu muset jít k doktorovi.

Proto jsem se málem otočila čelem vzad a utekla. Ale domů bych taky musela jít potmě a slyšela jsem Carrie, jak na mě volá z bludiště. Vylezla jsem tedy na popelnici a vyškrábala se na vršek zdi. Potom jsem seskočila.

Když jsem dopadla na zem, Carrie se rozběhla pryč. V tlumeném světle se jí modře leskly vlasy. Vnitřní stěny bludiště pokrývaly amatérské pestrobarevné kresby klaunů, kovbojů a legračních strašidel – čehokoli, co v pobíhajících dětech rekreantů vyvolá veselí a lehkou hrůzu.

S Carrie Crowfootovou jsem kamarádila ještě šest měsíců. Její matka se někdy na jaře odstěhovala s celou rodinou zpátky do Sunchildské rezervace. Už předtím jsem se začala víc zajímat o děti, které jsem potkávala ve škole, i o školu samotnou, protože mě vybrali do skupiny pro pokročilé studenty. Carrie zůstala outsiderem, jemuž je škola lhostejná a podle všeho do ní nemusí chodit. O několik let později, když jsem nastoupila na střední, mi babička oznámila, že Carrie má dítě. O tom, jak se její osud vyvíjel dál, jsem se víc nedozvěděla, protože moje rodina je konečně všechny vymazala ze svého života – Russella, Carrie i většinu ostatních lidí, které jsme v té době znali.

Ale tu noc v bludišti jsem prostě musela běžet za ní. Pohybovaly jsme se rychle, prudce zatáčely za roh, a když jsme se ocitly ve slepé uličce, s pištěním jsme se zastavily. Když na to teď vzpomínám, připadá mi, že jsme vřískaly, omámené momentální dezorientací. Ve skutečnosti jsme byly až na pleskání našich tenisek a šustění bund vážné a tiché. Za Carrie vlály vlasy, jak pádila dopředu, nečekaně uhýbala stranou a bleskurychle se rozhodovala, jakou cestu zvolit. Ale postupně jsme se uvolnily a zmocnila se nás euforie. Zapomněly jsme, že je tma a že jsme vnikly dovnitř bez povolení, zapomněly jsme na všechno, co nás děsilo nebo znepokojovalo, pohlcené zábavním parkem, který jsme nikdy předtím neviděly.

*

High Tree, firma, pro niž Russell pracoval, pořádala v restauraci v Red Deer velký vánoční večírek. Máma se na něj chystala už několik týdnů. Po směně v supermarketu se chodila dívat na šaty do nákupního centra Parkland Mall, kde probírala stojany s výprodejovým oblečením. Doma oznámila, že drží dietu.

Do rohu obývacího pokoje jsme postavili vánoční stromek, opelichanou borovičku, kterou máma sehnala ve výprodeji na parkovišti u Food City. Navštívila pobočku charitativní organizace Christmas Bureau v Red Deer, podepsala potvrzení, že má tři děti a plat sedm dolarů na hodinu, a vybrala dárky zadarmo. Dárky shromáždili dobrovolníci a každý z nich pečlivě zabalili a převázali lesklou stužkou. Okamžitě jsem pod stromečkem poznala dva balíčky určené pro mě, protože na obou byla cedulka DÍVKA, 9 LET.

Několik dní před večírkem si máma zašla na trvalou. Koupila si šaty, které pověsila do skříně v ložnici. Byly černé, blýskavé a já trávila spoustu času tím, že jsem se jich nábožně dotýkala.

Byl pátek večer. Russell se osprchoval, oblékl si černé kalhoty a košili s límečkem pečlivě zapnutým až ke krku. Pak si nalil trochu žitné, posadil se na gauč a přitáhl si na klín bránícího se Nathaniela. Hlídat nás měl Stevie, Russellův sedmnáctiletý bratr. Čekali jsme na mámu.

Z ložnice hučel fén. Mark se Steviem strkali kazety do magnetofonu, a zatímco jsem psala na zemi úkol z matematiky, přetáčeli je na písničky, které se jim líbily. Nathaniel s plyšovým králíkem v náručí doběhl k televizi a přitiskl obličej na obrazovku, aby přes ten kravál slyšel.

Russell si nalil druhého panáka, potom třetího. Přehodil si nohu přes nohu a začal dobrácky prozpěvovat: „Looori, LoooooRIIII.“

Když máma vkročila do chodby, všichni jsme se otočili. Černé šaty byly vpředu krátké, vzadu dlouhé a sukni tvořily volánky kaskádovitě splývající na podlahu. Při chůzi se jí mezi kanýry míhaly štíhlé nohy v nových botách.

Russell vstal, jako by se řídil nějakým scénářem. Máma měla zrůžovělé tváře, oči jí zářily a rty si namalovala rudou rtěnkou. V kontrastu s černými šaty, tak přiléhavými a lesklými, jako by jí někdo natřel tělo šelakem, vypadala její světlá pleť skoro smetanově. My děti jsme zatajily dech a čekaly, co Russell řekne.

„Kurva,“ prohlásil. „Šíleně ti to sluší.“

Po pravdě řečeno, máma vypadala jako filmová hvězda. Usmála se a natáhla k němu ruku. Na rozloučenou nás políbila na tváře. Byly jsme nadšené, jak si vzpomínám, doslova jsme ječely vzrušením při představě, jak fantasticky se budou bavit.

Russell odložil kelímek s žitnou, zvedl mámin plášť, špatně padnoucí norkový kožich po prababičce, a vypluli ze dveří.

*

Ten večer jsme sledovali filmy z naší videokolekce. Nejdřív jsme si pustili Tři muži a nemluvně a pak nového Batmana. Udělala jsem v automatu popcorn a nasypala ho do misek. Někde v Red Deer tančila moje máma s Russellem. Představovala jsem si společenský sál s křišťálovými lustry a širokými sklenicemi šampaňského. Chvilkami jsem při filmech podřimovala, ale najednou jsem se pozdě v noci s trhnutím probudila. Televizní obrazovka byla tmavá, byt tichý. Postavila jsem Nathaniela na nohy, dostrkala ho do našeho společného pokoje a uložila jeho spící tělo do postele. Potom jsem vylezla na palandu, a zatímco mi v hlavě pořád ještě rezonovaly zbytky sváteční atmosféry, tvrdě jsem usnula.

To, co se stalo pak, připomínalo sen. Bylo tomu tak vždycky, snad proto, že tyhle věci – když k nim došlo – se skoro vždycky odehrávaly v noci. Do spícího mozku mi pronikl mámin křik a postupně se oddělil od mých snů, až zmizely poslední zbytky blaženého nevědomí a já byla úplně vzhůru.

V obývacím pokoji se něco zřítilo. Potom se ozval výkřik. Zavrčení. Ty zvuky jsem znala. Máma se bránila. Ráno jsem občas viděla, že Russell má na krku škrábance. Hysterickým tónem na ni hulákal něco o tom, že jí vydloubne oči z důlků, něco o krvi na podlaze, o takovém množství, že mámu nikdo nepozná „Ty couro!“ slyšela jsem ho zaječet. Potom následovala hlasitá rána, tu jsem také poznala: převrácená pohovka.

Slyšela jsem, jak máma běží z kuchyně do obýváku a po chodbě. Slyšela jsem, jak těžce oddechuje za našimi dveřmi, a pak ji Russell dostihl a praštil s ní o ně. Slyšela jsem, že taky hlasitě dýchá, jako by oba lapali po dechu. Nathaniel na palandě pode mnou začal brečet.

„Ty se bojíš?“ zašeptala jsem a upřela oči na temný strop.

Ta otázka nebyla fér. Bylo mu šest let.

Dřív jsme se jim v tom snažili zabránit. Vyřítili jsme se ze svých pokojů a začali křičet, ale tím jsme je pouze přiměli k tomu, aby se s divokým výrazem v očích rozběhli do ložnice a zabouchli za sebou dveře. Jestli máma potřebovala naši pomoc, nedávala to najevo. Občas jsem slyšela, jak Stevie na chodbě říká svému bratrovi: „Hele, klídek. Nech toho, Russi.“ Ale i on se držel zpátky, když viděl jejich zuřivost. Nakonec sousedi obvykle přivolali policii.

Máma se několikrát uchýlila do azylového domu v Red Deer. Slíbila dědovi a babičce, že od Russella odejde, ale zanedlouho se k sobě zase vrátili. V azylovém domě byly podlahy s naleštěným linem, spousty dětí a hromady úžasných hraček. Vzpomínám si, že táta vypadal zdrceně, když si nás tam chodil vyzvednout.

Rvačka po vánočním večírku skončila velice rychle, máma s Russellem si opět padli do náruče, popcorn se válel po celém obýváku, rám gauče byl prasklý a ve zdi zela další díra. Věděla jsem, jak to bude pokračovat. Druhý den ráno Russell plakal a všem se omlouval. Několik týdnů se choval kajícně. Seděl se skloněnou hlavou v obývacím pokoji a jazykem, který jsme znali z kostela našich prarodičů, hovořil s Bohem – drahý Pane Spasiteli náš tvým jménem buď požehnán tvůj syn zachraň mě prosím před ďáblem tvá je cesta a v Ježíši Kristu děkuji a amen. Večer okázale odcházel na setkání Anonymních alkoholiků. Máma byla během těch týdnů na koni. Komandovala Russella a nařizovala mu, aby si uklidil oblečení a vyluxoval.

Ale ručička na nějakém neviditelném vnitřním měřicím zařízení se časem zase dala do pohybu a sunula se zpátky k červené značce. Zkroušenost postupně mizela. Máma si jednou odpoledne bezstarostně vyrazila do města, aby se nechala ostříhat, a vrátila se, podle Russellova mínění, pozdě. Čekal na gauči a rozzuřeným tónem vyštěkl: „Kde ses tak zdržela, Lori?“ A pak: „S kým ses kurvila, že ses na to takhle vyparádila?“ Máma zbledla jako stěna, protože jí došlo, že hra skončila a zanedlouho – možná ještě ten večer, možná za tři týdny – ji zase ztluče.

Nemůžu tvrdit, že jsem to pochopila. Nikdy to nepochopím. Prostě jsem se to snažila ignorovat. Když jsme zhasli a všichni šli spát, odletěla jsem pryč. Moje myšlenky vyklouzly zpod přikrývky, vyběhly po schodišti a bloudily daleko odtud, nad hedvábnými pouštěmi a zpěněnými oceány z National Geographic, v pralesích plných nočních tvorů se zelenýma očima a chrámů vysoko v horách. Představovala jsem si orchideje, ježovky, kapustňáky, šimpanze. Viděla jsem saúdské dívky na houpačce a buňky bublající pod mikroskopem, každá sama o sobě čekající zázrak. Viděla jsem pandy, lemury a potáplice. Viděla jsem sixtinské anděly a masajské bojovníky. Byla jsem přesvědčená, že můj svět je někde jinde.

2

Noční klub Drink

V devatenácti letech jsem se odstěhovala do Calgary. Pro každé dítě ze střední Alberty je Calgary velkoměstem, místem neomezených možností obklopeným rušnými dálnicemi, jehož skleněné mrakodrapy vyrůstají z roviny jako prales. Je to také město ropy, hlavní stan obchodníků s cennými papíry a manažerů v energetickém odvětví, kteří se snaží vyždímat a prodat obrovské zásoby ropy ležící pod zemí. Přijela jsem tam v roce 2000, v době konjunktury. Ceny ropy vyšplhaly k dvojnásobku a do konce roku se ztrojnásobily. Calgary bylo při penězích a všude se stavělo. Bouřlivým tempem se otevíraly luxusní restaurace a obchody.

Můj přítel Jamie se přestěhoval se mnou. Byl o rok starší než já a vyrostl na farmě jižně od Red Deer. Chodili jsme spolu asi osm měsíců. Tmavýma očima a hnědými vlasy připomínal Johnnyho Deppa. Měl úzká ramena a silné ruce, díky nimž se stal vynikajícím tesařem. Rádi jsme spolu pročesávali charitativní obchody a hledali oblečení, které nám připadalo originální. Jamie měl slabost pro kovbojské košile s perleťovými knoflíky, já zbožňovala všechno, co bylo pošité flitry, a k tomu jsem nosila ty největší náušnice, jaké jsem dokázala objevit. Jamie uměl hrát skoro na každý hudební nástroj od foukací harmoniky přes bubínky až po housle. Brnkal mi na kytaru zamilované písničky. Když potřeboval peníze, pracoval na stavbách, ale jinak trávil celé dny kreslením obrazů a hraním. Byla jsem do něj blázen.

Myslela jsem si, že v Calgary by Jamie mohl nahrát cédéčko, možná dokonce uzavřít nějakou smlouvu s nahrávací společností. I já jsem brala tohle město jako odrazový můstek – ale k čemu, to jsem zatím nevěděla. Našli jsme si dvoupokojový byt ve špinavém věžáku v centru. Místo postele nám sloužila matrace na zemi. Jamie vymaloval koupelnu nažluto, já pověsila obrazy a na parapety postavila pokojové květiny. Okamžitě jsem se cítila jako obyvatelka města, jako dospělá. Ale život ve městě byl drahý. Sehnala jsem si zaměstnání v obchodě s oblečením, v pobočce národního řetězce, pro který jsem dělala v Red Deer na střední škole. Jamie začal mýt nádobí v Joey Tomato’s, módní restauraci v Eau Claire Market, a průběžně hledal práci ve stavebnictví. Stěží jsme si společně vydělali na nájem.

Jedno mrazivé odpoledne krátce potom, co jsme do Calgary přijeli, jsem si oblékla svůj zimní plášť, starý kabát z hnědé kůže s obrovským kožešinovým límcem, a se štosem životopisů v papírových deskách vyrazila do ulic. Chtěla jsem zkusit štěstí jako servírka. V restauraci jsem nikdy nepracovala, ale když jsem viděla holky, které obsluhovaly v Joey Tomato’s, záviděla jsem jim a současně je obdivovala. Pluly mezi stoly na vysokých podpatcích jako modelky. Jamie mi řekl, že vydělávají spoustu peněz.

*

Nejdřív, hlavně proto, že mi byla zima, jsem zamířila do hezké japonské restaurace s naleštěným černým suši barem a lustry, které vypadaly jako lucerny. V jídelně panoval odpolední klid. Z reproduktorů tiše pulzovalo techno a dvě neuvěřitelně krásné servírky chystaly stoly na večer. Asi šest mužů v protějším rohu mělo nějaké obchodní jednání, protože na stole před nimi ležely štosy papírů. Rozpačitě jsem podala životopis štíhlé japonské hostesce a vykoktala něco o tom, že jsem se právě přistěhovala do města. Poděkovala jsem jí a otočila se k odchodu. Bylo mi jasné, že bych se sem nehodila.

„Hej, počkejte!“ zavolal někdo.

Jeden z mužů od stolu v rohu mě následoval ke dveřím. Táhlo mu na třicet, měl tmavé vlasy, výrazné lícní kosti a ostře řezanou čelist – tak trochu se podobal komiksovému superhrdinovi. „Hledáte práci?“ zeptal se.

„Uhm, ano,“ odpověděla jsem.

„Fajn,“ řekl. „Už ji máte.“

Byl to Rob Swiderski, ředitel nočního klubu Drink, který se nacházel několik bloků od japonské restaurace a měl stejného majitele. Nabídl mi práci koktejlové servírky.

Bojovala jsem. Nabídka mi lichotila. O Drinku jsem slyšela od kamarádů z Red Deer, kteří občas vyrazili do Calgary na tah a tvrdili, že je to módní a drahý podnik. Ale já chtěla roznášet jídlo, ne pití. Nějak mi to připadalo důstojnější.

Když jsem odmítla, Rob se rozesmál. „Když hledáte práci, chcete si vydělat peníze, nemám pravdu?“ prohodil. „Zkuste to aspoň na týden – nebo na jednu směnu. Jestli se vám to nebude líbit, můžete odejít.“

Slíbila jsem, že přijdu zítra večer, a vyšla zpátky do zimy. Ani po mně nechtěl životopis.

*

Noční klub Drink s restaurací a pěti oddělenými bary zabíral roh městského bloku a nabízel čtyřicet různých druhů martini. Z vysokých stropů visely lustry zářící jako souhvězdí. Uprostřed podniku se nacházel taneční parket s krátkým schodištěm, které vedlo k VIP zóně oddělené sametovou šňůrou. Na směně pracovalo asi dvacet servírek, všechny moc hezké. Měly boty na vysokém podpatku, značkové šaty a nosily malé kruhové podnosy s gumovou podložkou, aby sklenice neklouzaly. Některé se mi samy představily, ale většina se na mě skoro nepodívala. Brzy jsem zjistila, že se nové holky často střídají. Některé byly příliš nespolehlivé, než aby správně vyřídily objednávky, a jiným se nepodařilo splnit požadavky klubu na vzhled, tedy – jak Rob všem připomínal při pravidelné poradě personálu, která se konala každý týden – být „prudce elegantní, ale současně sexy“. Když holka vypadala lacině, poslali ji domů.

Drink se pod Robovým vedením stal nejvyhledávanějším klubem ve městě – po práci sem chodívali na skleničku calgarští manažeři a večer se v něm rozjela volnější zábava. Po zápasech se v podniku scházeli hokejisté NHL, po koncertech se tu objevovaly rockové hvězdy na turné a své peníze zde rozhazovali ropní magnáti. O víkendech se před vchodem tvořila fronta o šířce pěti lidí, jež se táhla kolem celého bloku.

Na první směnu, která trvala od deseti večer do dvou do rána, jsem dorazila na vysokých podpatcích, s obrovskými zlatými náušnicemi a ve svých nejhezčích šatech. Dostala jsem podnos a pár instrukcí, jak vyřizovat objednávky a tisknout účtenky. Potom mi přidělili klidnou sekci v zadní části klubu. Několik následujících hodin jsem s vychlazeným martini a sklenicemi žitné pendlovala mezi barem a čtyřmi nebo pěti stoly, jejichž osazenstvo – většinou obchodníci – mi vždycky zdvořile poděkovalo a podali mi kreditní kartu. Na konci směny mi servírka Kate ukázala, jak si na kase vyinkasovat spropitné. Za čtyři hodiny jsem si vydělala padesát dolarů, jako bonus ke své mzdě, a byla jsem nadšená. Jamie, jehož noční podniky nelákaly, se naštval, když jsem mu řekla, že jsem začala pracovat jako koktejlová servírka, ale doufala jsem, že aspoň uzná, že prachy jsou prachy. A tohle byly dobré prachy.

„Jak seš na tom?“ zeptala se Kate a podívala se mi přes rameno. Když uviděla moje celkové spropitné, otřásla se hrůzou. „To je strašný,“ utrousila.

Neměla jsem tušení, o čem mluví.

*

Podle svých měřítek jsem v Drinku zbohatla. Když jsem dorazila na druhou směnu, opět mi přidělili klidnou sekci v zadní části klubu, ale brzy se objevila skupina hovorných makléřů a začali objednávat lahve Cristalu za tři sta dolarů. O pár hodin později jsem odcházela domů s pěti sty dolary v kapse. Během několika měsíců jsem se propracovala k obsluze větších sekcí a rušnějším nocím. Koupila jsem si hezké boty a elegantní koktejlky. Když byl dobrý večer, dokázala jsem si vydělat sedm set dolarů. Výjimečně i tisíc. Srolované bankovky jsem ukládala do zavařovací sklenice v kuchyňské lince, až jich tam bylo tolik, že jsem je začala dávat do mrazáku. Když mi jedna servírka řekla, že mrazák je první místo, kam jdou zloději hledat prachy, odnesla jsem je do banky.

Spřátelila jsem se s ostatními holkami a naučila se, jak se obratně vyhýbat opileckým návrhům a jak díky ochotě a úsměvu získat co největší spropitné. Fascinovala mě Priscilla, místní servírka pověstná tím, že dostává vysoké spropitné, za které si dopřává dlouhé exotické dovolené. Když jsem se s ní seznámila, právě se vrátila z Thajska, jež mi připadalo nepředstavitelně daleko. Priscilla mi poradila, jak si udržet štamgasty – dobré zákazníky, kteří si budou chtít objednat pití výhradně u vás: musíte se k nim chovat jako k VIP hostům, vždycky označit jejich stůl rezervační cedulkou a pití jim nesmíte servírovat v obvyklých plastových kelímcích, ale v těžkých sklenicích z baru nahoře.

Nějakou dobu jsem si užívala svobody, kterou člověku dávají peníze. V obchodě jsem dala výpověď. Jamie pracoval jako nádeník na nejrůznějších stavbách ve městě, nicméně stále častěji zůstával doma, abychom mohli být spolu, když jsem měla volno. Občas během večera autorské tvorby v kavárně nedaleko našeho bytu odehrál krátký hudební set a posluchači ho pokaždé odměnili nadšeným potleskem.

Přestalo mu vadit, že pracuju v nočním klubu, ale nikdy se tam na mě nepřišel podívat. Vždycky jsem pro nás uvařila večeři a pak skoro hodinu strávila před zrcadlem. Jamie zatím seděl vedle v pokoji, četl si nebo hrál. Chystat se do práce pro mě bylo stejné jako chystat se na jeviště. Skříň jsem měla plnou černých šatů, v koupelně hromadu šminků. Už mi to šlo od ruky: obujete si svoje nejvyšší lodičky, stáhnete vlasy do uzlu a nalíčíte si oči a rty. Naším úkolem nebylo vypadat hezky, ale fantasticky, tak, aby nás muži chtěli a ostatní ženy na nás žárlily, i když jsme flirtovaly jen naoko. Některé holky v Drinku si za peníze vydělané během několika měsíců na spropitném daly zvětšit prsa. Braly to jako profesní investici. Já se rozhodla pro starý trik, který jsem se naučila v místní šatně, a přes vycpanou podprsenku nosila ještě push-upku. Sice mi pak připadalo, že mám na hrudníku připevněnou železnou tyč, ale splnilo to svůj účel.

Po směně, když se některé moje kamarádky z Drinku vyrazily pobavit do nočních klubů otevřených až do rána, jsem jezdila domů, abych se přitulila ke spícímu Jamiemu. Vklouzli jsme do příjemného stereotypu. Ráno jsme chodili na dlouhé vycházky podél Bow River. Když nemusel do práce, zašli jsme si na drahý oběd. Nedaleko našeho bytu jsem objevila antikvariát Wee Book Inn a kupovala haldy paperbacků ke čtení. Poprvé v životě jsem měla v bance slušné peníze, dost na to, abych si mohla zaplatit rok na univerzitě. Bylo mi devatenáct. Věděla jsem, že mám toužit po haldě učebnic a plánovat skvělou kariéru, ale tohle mě nezajímalo. Usoudila jsem, že po studiu vysoké školy bych se jen zařadila mezi houf lidí mezi dvacítkou a třicítkou v oblecích a kostýmech, kteří ráno kráčí naší ulicí do kanceláře v mrakodrapu. O deset hodin později se objeví v Drinku, chovají se, jako by jim bylo padesát, uvelebí se v kožených křeslech a stěžují si: „Kristepane, to byl ale zkurvenej den. Dám si gimlet, bez ledu.“

*

Mámin poslední přítel – tyran Eddie, s nímž žila v Red Deer – šel sedět za vydírání. Já a bráchové jsme se shodli, že se nám ulevilo. Russella vykopla, když mi bylo dvanáct, ale pořád ji přitahovali nespolehliví chlápci. Proto jsem během střední školy bydlela většinou u táty s Perrym, v domě, který si koupili v Sylvan Lake. Mark se nastěhoval ke kamarádům, takže s mámou zůstal jen Nathaniel. Všichni jsme ji milovali, ale vyděsili jsme se pokaždé, když se k ní přiblížil nějaký chlap.

Mámě bylo přes čtyřicet, ale v tmavých vlasech ještě neměla jedinou šedinu. Potom, co Eddie odešel, jsem jednou za pár týdnů sedla na autobus a zajela k ní z Calgary na večeři. Přestěhovala se do nádherného domku v Red Deer a našla si dobré zaměstnání v katolické agentuře sociálních služeb – pracovala v domově pro problematické teenagery. Četla svépomocné příručky a snažila se naučit meditovat. Mluvila o tom, že si našetří peníze na cestování. Pořád vykládala o nových začátcích.

Dělali jsme si Jamiem legraci, že moje dětství je jako dělané pro Jerry Springer Show – ne na jednu epizodu, spíš na celou sezonu. Máma měla slabost pro grázly. Táta byl jedním z několika málo homosexuálů v našem městě, kteří se svou orientací netajili. Prarodiče se horoucně modlili k Ježíšovi, a když si to situace žádala, vykřikovali v náboženské extázi. Bráchové se potýkali s drogami. I já měla problémy. Občas jsem hladověla, abych zůstala hubená, a posedle jsem počítala kalorie. Dělila jsem si jídlo na poloviny, na čtvrtiny a pak jsem jedla jen čtvrtiny čtvrtin. Po mnoha dnech bez pořádné stravy se ve mně něco zlomilo, spořádala jsem všechno, na co jsem přišla, a pak se to přinutila vyzvracet. Tohle jste taky mohli najít v příručce o dysfunkční rodině.

Přesto jsme se snažili. Ten rok, co poslali Eddieho do kriminálu, táta zavolal mámě a pozval ji k sobě na Vánoce. Během let nezbytné komunikace o školních rozvrzích a o tom, které dítě potřebuje nové boty, se k sobě rodiče začali chovat příjemněji. Navíc to Perrymu s tátou klapalo víc, než kdy mámě s některým z jejích amantů. Postupně si toho začala vážit.

Na Boží hod ráno se máma objevila ve dveřích tátova a Perryho domu, ozdobených věncem se sametovou červenou mašlí, usmála se na mě a na mé bratry a omluvila se všem přítomným, že nám nemohla koupit dárky, protože nemá peníze. Přinesla balíček dopisů s barevnými vánočními svíčkami kolem okrajů, které vytiskla na počítačové tiskárně. Každý v místnosti, včetně táty a Perryho, dostal jeden. Otevřela jsem ten svůj a začala číst. Máma v něm líčila několik svých nejlepších vzpomínek, průzračně šťastných okamžiků, jako třeba když jsme spolu blbnuly před zrcadlem v suterénním bytě v Sylvan Lake a tupírovaly si vlasy. Psala, že mě miluje a doufá, že budu mít vždycky štěstí a čeká mě spousta skvělých dobrodružství. Co bylo v ostatních dopisech, nevím. Vím jen, že jsme pak byli všichni zamlklí a trochu se nám leskly oči.

Potom jsme spolu strávili Vánoce. Nikdy jsme nebyli skutečná rodina, ale jistým umanutým způsobem jsme se milovali.

3

Cesta kamkoli

„Jamie,“ řekla jsem, „pojeďme někam.“ Jednou večer koncem léta, asi tři čtvrtě roku potom, co jsme se přestěhovali do Calgary, jsme leželi na dece u řeky. Byla jsem unavená a nervózní. V nedělních novinách jsem studovala reklamy cestovních kanceláří – lety kolem světa za osm set dolarů, zrnité obrázky palem na dalekých místech, zájezdy a letenky do měst, jejichž názvy jsem nikdy neslyšela.

Jamie ležel na zádech a pozoroval, jak po obloze plují letní mraky. Obdivovala jsem jeho klenutý nos, hladkou pleť, medové oči. Byl naprosto vyrovnaný, což jsem nechápala. Jeho schopnost okounět v obchodech s deskami a charitativních krámcích, bezcílně utloukat čas nebo se obejít týdny bez práce ve mně občas vyvolávala podrážděnost.

„Kam chceš jet?“ zeptal se.

„Kamkoli,“ odpověděla jsem. „Myslím to vážně, kamkoli. Prostě si něco naplánujeme a pojedeme tam.“

Tohle jsem na Jamiem milovala: ten pomalu se objevující úsměv, tu ruku s dlouhými prsty, která mi láskyplně stiskla rameno.

„Dobře,“ řekl. „Tak pojedeme.“

*

Další den jsem zašla do Wee Book Inn a probírala se starými výtisky National Geographic. Ve skutečnosti jsem chtěla jet do Afriky, ale to rozhodně nebyla cesta pro nezkušené turisty. Jediné místo mimo Kanadu, které jsem zatím navštívila, byl Disneyland, kde jsem byla jednou s tátou a jednou s mámou potom, co se rozvedli. Jamie z Kanady nikdy nevytáhl paty. Doma jsem vyndala tlustý štos časopisů, sedla si na podlahu a začala vybírat cíl naší cesty.

Jeruzalém? Tibet? Berlín? Na National Geographic bylo zvláštní, že pokaždé vyprávěl stejný jednoduchý příběh – o něčem zapomenutém nebo neprozkoumaném, záhadném nebo necivilizovaném. Ty jsi tady, jako by říkal, a my tam. Nebylo to míněno jako výsměch, spíš jako praporek zapíchnutý místo těch, kteří zůstali doma. Vlastnit časopis bylo projevem úcty k vnějším hranicím světa, k jeho predátorům a kořisti. Vidím, že je všechno tam, mohli jste říct, ale zatím díky, zůstanu doma.

Já to vnímala i jako provokaci. Jeden hlavní článek se týkal Bolívie a Madidi, malého národního parku na horním toku Amazonky, kde mezi mahagony poletovali papoušci. V jiné reportáži jsem objevila fotografie vodopádů zahalených bílou mlhou, jež se zařezávaly do paraguayských pralesů. Vyhrabala jsem starý výtisk z dětství s reportáží o náhorní plošině Roraima někde ve Venezuele, kterou pokrývaly krystaly křemene a která se vznášela nad plujícími mraky. Už jen samotné názvy mi připadaly nádherné a vymyšlené. Když jsem se vracela domů z práce, honily se mi hlavou jako básně a vymazávaly nudné slabiky místa, kde jsem bydlela, míst, odkud jsem pocházela. Madidi. Venezuela. Paraguay. Cíl naší cesty mi připadal jednoznačný. Ne konkrétní město, země nebo pobřeží. Prostě světadíl: Jižní Amerika.

*

Pár bloků od nočního klubu se nacházela Adventure Travel Company, kde seděly za počítačem dvě ženy obklopené minikoloseem lesklých katalogů ve stojanech. Nejlevnější letenky z Calgary, které jsme si mohli s Jamiem dovolit, byly do Caracasu, hlavního města Venezuely. Byl začátek září 2001. Rezervovala jsem dvě letenky na leden, s návratem o šest měsíců později, a zaplatila v hotovosti.

Cesta se stala naším stěžejním bodem, od něhož se odvíjelo všechno ostatní. Takhle jsme s Jamiem začínali věty: „Až vyrazíme na cestu,“ nebo „Až se bude blížit den odjezdu…“ V antikvariátu jsem koupila průvodce Lonely Planet po Jižní Americe. Byl tlustý jako Bible, pět let starý a už notně opotřebovaný. Procházeli jsme ho s Jamiem stránku po stránce. Představovali jsme si, jak se cestou k nejvyšším zasněženým vrcholkům prodíráme pod oslepujícím sluncem spletitými džunglemi a komunikujeme kečuánsky.

Přečetli jsme si kapitolu věnovanou hmyzu, hadům, masožravým mouchám, jež se člověku zavrtají do nohy, a krajtám visícím ze stromů a nechali se tím znervóznit. Přečetli jsme si kapitolu nazvanou „Rizika“, kde se psalo, že nás můžou okrást, přepadnout nebo přesvědčit, abychom jim dali všechny své peníze na sirotčinec, který ve skutečnosti není sirotčincem. Přečetli jsme si varování před malárií, šejdíři a silničními bandity. Dovolili jsme rodičům, aby nás zahrnuli svými obavami ohledně automobilových nehod a smrtících horeček. Představovali jsme si to nejhorší – nebo to, co jsme ve své nezkušenosti za nejhorší považovali –, protože připustit si neodmyslitelné riziko jsme považovali za nedílnou součást naší přípravy.

*

Když jsme s Jamiem za mrazivého lednového rána v roce 2002 odletěli do Jižní Ameriky, nebezpečí hrozící světu byla mnohem markantnější. Jedenáctého září zahynuly tisíce lidí. Objevily se obavy z antraxu, falešné poplachy a lidé, kteří mluvili v televizi o džihádistickém hnutí a ose zla. Těsně před Vánoci nastoupil do letadla v Paříži terorista a neúspěšně se pokusil odpálit svou botu. O několik týdnů později v Pákistánu se Daniel Pearl, reportér Wall Street Journal, vydal udělat rozhovor týkající se financování tohoto atentátníka. Unesli ho a později mu usekli hlavu. Pokud šlo o riziko, to, co nám ještě nedávno připadalo absolutně nepravděpodobné, se během několika měsíců stalo klidně možné.

Přesto jsme vyrazili. Měli jsme v plánu přesunout se z Venezuely do Brazílie a odtud do Paraguaye. Když jsme seděli na letištní ploše v Calgary a čekali, než odmrazí naše letadlo, snažila jsem se vytěsnit z hlavy veškeré myšlenky na smrt a neštěstí. Jižní Amerika není Střední východ, říkala jsem si. Dokonce ani Spojené státy. Rolovali jsme naše osobní věci a pěchovali je do batohů, dokud nepřipomínaly cihlu, abychom si s sebou mohli vzít všechno, co jsme považovali za nezbytné – několik opalovacích krémů a sprejů proti moskytům, prací prášek, protiplísňový sprej do bot, obrovskou lahev kečupu a sáčky se solí a pepřem, které jsme dlouhé měsíce shromažďovali z fast-foodů.

Když jsem před odjezdem navštívila babičku, věnovala mi obrovské balení antibakteriálního gelu na ruce a několik krabiček Tupperware a mně se kupodivu všechno podařilo nacpat do batohu. Při loučení mi dala najevo, že nesouhlasí s mými cestovními plány ani slabostí pro krátké sukně a vysoké podpatky. „Doufám, že víš, že nemůžeš odjet a promenádovat se tam v tom modelkovském oblečení, co tak ráda nosíš,“ prohodila a já ji políbila na tvář.

Dědeček, sedící na lenošce v obývacím pokoji se starým klavírem a babiččinou sbírkou fialových keramických růží, dodal: „Doufám, že víš, že pokud se dostaneš do potíží, nemáme peníze, abychom tě z nich dostali.“

Nechala jsem tu poznámku bez odpovědi.

4

Jedna z těch věcí se potvrdila

Caracas pozdě v noci ani trochu nepřipomínal městskou džungli, kterou jsem si představovala. Taxikář mluvil anglicky a upozorňoval nás na pamětihodnosti. Většina budov měla v tuhle dobu zavřené okenice. Viděla jsem vysoké palmy, jejichž listy těžce visely nad širokými bulváry. Město působilo klidně, zeleně, exoticky.

Mohl to být okamžik, kdy se přitulím k Jamiemu nebo mu dám pusu na dlaň a prohodím něco v tom smyslu, jak je mi úžasně. Vždyť jsem s ním během jediného dne překonala zdánlivě nemožné zakřivení země, odletěla z mrazivé Kanady a přistála ve vlhkém horku na jiné polokouli. Ale nic z toho jsem neudělala. Nebyl to ten okamžik. Svým způsobem jsem byla vyděšená z toho, co jsme provedli.

Druhý den ráno jsme se probudili v pokoji tříhvězdičkového hotelu, který nám předem zamluvila naše cestovní kancelář a byl mnohem dražší než všechna ostatní místa, kde budeme nocovat. Roztáhla jsem závěsy a poprvé spatřila probouzející se město. Přímo proti oknu visela obrovská reklama na Pepsi-Colu. V dálce se tyčily mrakodrapy a po obloze létaly tryskáče. Na ulici několik poschodí pod námi seděli lidé v autech, a zatímco čekali, než jim naskočí zelená, tupě zírali před sebe. Připadalo mi to podivně, depresivně známé. Nikde žádné povozy tažené osly, papoušci, pouliční hudebníci nebo okouzlující stařenky v nabírané blůzce a s krajkovým šátkem na hlavě. Jen vzduch mi připadal cizí – hustý, s lehce mechovým odérem.

Otevřela jsem okno a podívala se dolů. Na chodníku několik snědých mužů v kšiltovce prodávalo přímo z dřevěných beden ovoce a zeleninu: hromady pomerančů, broskví, papájí a dalších plodů, které jsem neznala. „Jamie, pojď se podívat.“

Nakoukl mi přes rameno a zeptal se: „Nekoupíme si něco?“ Jamie měl pořád hlad.

Pamatovala jsem si, co v průvodci psali o ovoci a zelenině, že se všechno musí oškrábat a oloupat. Tehdy jsem se bála bakterií stejně jako teroristů, banditů a samoty. Rozhodla jsem se, že v Jižní Americe nebudu celou dobu jíst nic jiného než důkladně uvařenou rýži a fazole a že si budu pořád mýt ruce. Kromě toho jsme měli kečup.

„Radši ne,“ odmítla jsem.

*

Rychle jsme se poučili: průvodce – zejména když je pět let starý – vás v jistém okamžiku nechá na holičkách. Zatímco luxusní Hiltony a Sheratony se švédskými stoly u snídaně a pátečními koncerty místních mariachi kapel u osvětleného bazénu tu zřejmě budou věčně, místa jako Hostel Hermano a Posada Guamanchi, kde stojí pronájem pokoje na jednu noc osm dolarů, neustále vznikají a zanikají. Doña, která ráno připravovala hostům churros s nakrájeným mangem a horkou kávou, odjede na neurčito k vnoučatům. Stařík provozující „bezvadně čistý a přátelský“ penzion nedaleko autobusového nádraží ho předá synovi, jemuž jsou pavouci, švábi a postupující plíseň ve sprše šumafuk. Mnohem víc ho totiž zajímají všechny ty opálené batůžkářky bez aktualizovaného průvodce, které potřebují někam nasměrovat, jimž dělá pozdě v noci milostné návrhy.

První týdny ve Venezuele jsme s Jamiem nachodili desítky kilometrů s batohem na zádech a hledali směnárny s nízkým kurzem a dvouhvězdičkové noclehárny, které se nečekaně proměnily v masážní salony nebo opravny motocyklů. Ve zničujícím vedru jsme čekali na autobusových zastávkách u silnice, jen abychom o pár hodin později, rozhádaní a doruda spálení, zjistili, že autobus, který měl jet v úterý odpoledne do Caripe, jezdí podle nového jízdního řádu v pátek ráno.

Po nějaké době jsme pochopili, že nejpřesnější informace získáme od ostatních batůžkářů, Britů, Němců a Dánů s beztvarými zavazadly a nejrůznějšími historkami o cestovatelských nepříjemnostech a potížích, které ochotně vyprávěli u vychlazeného piva. Odháněli jsme moskyty a vyměňovali si útržky vysoce subjektivních informací. Ana z Portugalska znala dobré místo, kde si vyprat. Australan Brad se právě vrátil z neuvěřitelného výletu k Andělským vodopádům a všem doporučoval, aby si najali jeho průvodce.

Rozčilovat se vyžadovalo příliš velkou námahu. Když autobus nedorazil, když stropní větrák nefungoval nebo když nás jedna Švédka přemluvila, abychom se připojili k ní a devíti dalším batůžkářům, kteří si stopli kapitána plujícího v noci do Trinidadu, a skončili jsme na jeho nebezpečně se naklánějící palubě s mořskou nemocí, došlo mi, že s tím nemůžu nic moc dělat. Cestování prospívalo mé úzkostlivé povaze. Což neznamená, že jsem se úplně uvolnila. Když jsme za časných ranních hodin v naprosté tmě přistáli v trinidadském Port of Spain, pozvracení a vyděšení ze síly oceánu, zaměstnanci přístavní správy nasadili kapitánovi hned na molu želízka a nás ostatní nahnali do záchytného centra, protože jsme neměli víza. Jo, v tu chvíli jsem se rozbrečela.

Ale cestování ve mně probudilo bezstarostnost, jakou jsem ještě nikdy necítila. Nejdřív ze všeho jsem přehodnotila svůj postoj ke konzumaci ovoce. Nabídka byla příliš bohatá a člověk na něj narazil prakticky na každém rohu. Jedli jsme masité banány a sladké zelené kvajávy. Švýcarským armádním nožem jsme si krájeli čerstvý meloun na silné kroužky a vydlabávali jím lahodnou dužinu ze žluté gravioly, kterou jsme si cpali přímo do pusy. Také jsme začali zmenšovat objem a váhu našich zavazadel. Vesničanům jsme rozdali krabičky Tupperware, babiččinu lahev dezinfekčního gelu na ruce jsme nechali ve špinavé noclehárně a vyhodili jsme spoustu oblečení.

Jamiemu pobyt na slunci vyšisoval tmavé vlasy do měděného lesku, pokožka mu zhnědla a zvláčněla. Já jsem se taky opálila a cítila se tak báječně, jako bych byla pro teplé podnebí zrozená. Slunce mi vytáhlo pihy na nose, které jsem mívala v dětství. Kupovali jsme ty nejúchvatnější pohlednice, jaké jsme dokázali najít, a posílali je domů se vzkazy, jak je tu všechno úžasné. Na ostrově Margarita ležícím u severního pobřeží Venezuely jsme objevili široké, mělké pláže a vysoké palmy šustící v mořském vánku. Týden jsme přespávali v našem žlutém stanu na zahradě za levným hotelem a dohodli se s ředitelem, že můžeme používat sprchy: stálo nás to ani ne polovinu toho, co se běžně platilo za pokoj. Za ušetřené peníze jsme si k obědu dávali žraločí sendviče a zapíjeli je levným rumem.

Spřátelili jsme se s místní recepční, jež od nás každé odpoledne zinkasovala peníze za bydlení na hotelovém pozemku, uložila naše pasy do hotelového sejfu a prodala nám lahve s vodou a zlatavé empanadas s nakyslým sýrem, které přinesla v papírovém sáčku ze své vesnice. Bylo jí kolem dvaceti, jako mně, a jmenovala se Peggy. Měla kulatý obličej, stydlivý úsměv a nosila trička s hlubokým výstřihem a dlouhé sukně. Mluvila jednoduchou, ale univerzální angličtinou. Vesnice, v níž bydlela, ležela asi deset kilometrů od hotelu. „Co kdybyste se tam zajeli podívat?“ navrhla Peggy jednou večer, když jsem s kartáčkem na zuby a pouzdrem na kontaktní čočky procházela hotelovou halou. „Můžete se seznámit s mojí rodinou. Uvaříme vám něco dobrého k jídlu.“

Když se na to podívám z dnešního pohledu, byla to maličkost – vzali jsme si taxík, zajeli do Peggyiny vesnice, seznámili se s její početnou rodinou tíos a tías a mladšími bosými bratry a bratranci a nechali si od ní ukázat nedalekou pláž ležící pět minut chůze po prašné cestě, kde jsme si mohli postavit stan. Tehdy nám to připadalo úžasné. Pláž v ústí chráněné zátoky tvořil půlměsíc bělostného písku lemovaný palmami. Zdálo se, jako by sem ještě nikdy nevstoupila lidská noha – žádná víčka od lahví v písku, žádné plachetnice plující kolem pobřeží. K večeři nám Peggy přinesla hromadu těstovitých empanadas a nakrájený ananas, a když začala obloha tmavnout a zvedl se večerní větřík, odešla. Naše odloučenost nám připadala vzrušující. Cachtali jsme se s Jamiem v teplé vodě a pozorovali, jak se na mělčině prohánějí hejna namodralých rybek. Kdybychom se vznesli do vzduchu a podívali se dolů, skoro bychom se nepoznali – mladá žena a mladý muž, kteří se ocitli v čítankovém ráji, bezstarostní, šťastní a naprosto sami.

Pak mě napadlo, že nás nikdo nedokáže najít, že jsme se – aniž bychom si to uvědomili – ztratili z tras batůžkářů. Peggyina vesnice v průvodci nebyla. Nikomu jsme neoznámili, kam jedeme. Moje radost rychle vyprchala a začala jsem si představovat naše nevyhnutelné zmizení. Policie vypátrá hotel, z něhož jsme odešli, a našeho taxikáře, který je dovede do vesnice. Vesničané je upozorní na Peggy a ta je doprovodí na pláž. A tady nás objeví – dávno mrtvé v písku, stan rozervaný větrem na cáry, protože do nás s Jamiem udeří blesk nebo se utopíme v silném spodním proudu a příliv nás vynese na břeh. Ale spíš nás zabijí banditi, kteří budou natolik mazaní, že nás odvlečou z pláže a pak okradou, zavraždí a pohřbí naše těla na místě, kde je nikdo nikdy nenajde.

Tu noc jsem usínala nalepená spícímu Jamiemu na záda, ochromená strachem a nejistotou, a vyděsila se pokaždé, když ve větru zapraskal strom nebo z lesa zakvákala žába. Usoudila jsem, že takhle vypadá hranice, ostrý předěl mezi euforií a hrůzou.

Probudilo nás slunce pražící do stanu, takže se uvnitř skoro nedalo dýchat. Jamie mě políbil na čelo.

Samozřejmě jsme přežili.

*

Něco se ve mně dělo, hlavně když po jedné dlouhé jízdě autobusem následovala druhá a třetí a my se nořili stále hlouběji do Venezuely a řídili se jakýmsi vágním plánem, ale ne přesným itinerářem cesty. Výsledek byl opojný. Sledovala jsem, jak kolem mě ubíhají shluky křovin a husté pralesy, a občas zahlédla šarlatového papouška aru nebo vesničku stojící u kakaové plantáže.

Poslední autobus nás vysadil ve vesnici Santa Elena de Uairén, nedaleko hranice s Brazílií. Našli jsme si noclehárnu a spali jsme pod moskytiérou v pokoji vymalovaném šíleným odstínem tyrkysové barvy. Další den ráno jsme si po chvíli dohadování najali průvodce z kmene Pemon a vyrazili do předhůří.

Celé dva dny jsme nepřetržitě stoupali po klikaté pěšině do kopce, než jsem spatřila to, kvůli čemu jsem tam přijela: pohled z vrcholu Roraimy, což nebyla ani tak hora jako spíš nepochopitelně rozlehlá náhorní plošina, čtrnáct kilometrů dlouhá pískovcová tabule bičovaná větrem, tak široká a vysoká, že si vytvářela vlastní počasí. Její příkré stěny padaly do hloubky několika set metrů k pastvinám v údolí; po úbočích se valily bílé vodopády. Pět měsíců jsme sedávali s Roraimou na konferenčním stolku v našem malém bytě v Calgary, její klínovitý tvar na nás zíral ze stránek našeho nejvzácnějšího výtisku National Geographic. A teď se zrcadlo otočilo. Byli jsme jako hrdinově z fantasy filmu pohybující se po obrázku, který získal třetí rozměr. Tady byly ty narůžovělé krystaly křemíku po tisících roztroušené na svazích údolí, tady byli ti zářivě barevní kolibříci připomínající drahokamy a maličké, prehistoricky vyhlížející černé žabky, které jsme obdivovali na fotografiích.

„Věříš tomu?“ slyšela jsem se, jak pořád dokola říkám Jamiemu. „Věříš? Já ne.“

Seděli jsme na skalnatém okraji stolové hory, nohy nám visely nad propastí a mlčeli jsme. Pod námi vířily chomáče mraků a vytvářely tajuplný bílý plot, který nás odděloval od všeho, co leželo pod námi. Jako bychom se nacházeli na obrubě čarodějnického kotle nebo na přídi obrovské lodi uprostřed oceánu na jiné planetě. Tohle místo jsem viděla v časopise; teď jsme tu byli a naprosto nás uchvátilo. Jedna z těch věcí se potvrdila. A k tomu, abych dál cestovala, jsem nepotřebovala nic jiného.

5

Stříhání vlasů u jezera

Během sestupu z Roraimy Jamie zakopl a zlomil si nohu, takže jsme naše fantastické putování po Jižní Americe museli ukončit. Že bych pokračovala bez něho, nepřipadalo v úvahu. Byli jsme dvě venkovské děti na výletě a oba jsme se báli cestovat sami. Utahaní jsme se vrátili do Kanady. I když jsme spolu žili ještě rok a absolvovali další cestu, tentokrát po jihovýchodní Asii, nějak už jsme ve vzduchu cítili konec našeho vztahu. Oba jsme byli podráždění, protože nám docházelo, že na vážný vztah jsme moc mladí. Rozchod byl bolestivý a trval dlouho. Když se jednoho jarního večera Jamie konečně vyřítil z našeho bytu se slovy, že odchází nadobro, cítila jsem hlavně úlevu.

Snažila jsem se hodně pracovat. Sehnala jsem si místo v restauraci Ceili‘s, luxusním podniku pro manažery zařízeném jako irská hospoda. Měla prkennou podlahu a z reproduktorů duněly lidové písničky a námořnické popěvky. Vydělávala jsem ještě víc peněz než v nočním klubu. Brala jsem tolik dvojitých směn, kolik jsem mohla, protože jsem si chtěla našetřit na další cesty.

Poprvé v životě jsem bydlela sama a pronajala si nezařízený byteček v centru Calgary. Mezi směnami v restauraci jsem chodila do Wee Book Inn, kupovala si cestovatelské knížky a staré časopisy a plánovala další výpravy. Přinesla jsem si domů průvodce Lonely Planet po Střední Americe – zbrusu nové, aktualizované vydání – a začala ho nosit do restaurace, kde jsem si v něm o přestávkách četla.

V práci jsem se spřátelila s Kelly Barkerovou, holkou z ostrova Vancouver. Byla drobná, s drzým nosíkem a elektrizujícíma zelenýma očima, jejichž pohled dokázal lidi na ulici přimět, aby se zastavili a zírali na ni. Zvonivě se smála, měla černé vlasy, které jí splývaly po ramenou jako modelkám v reklamách na šampony Breck, a připadalo mi, že má nevyčerpatelnou energii. Dostávala vyšší spropitné než kdokoli jiný v podniku. Jeden letní pátek jsme s Kelly vyrazily na pozdní oběd do restaurace Earls. Objednaly jsme si artyčokovou omáčku, spoustu sendvičů a koktejl Long Island ve vysoké sklenici. Vytáhla jsem z tašky Lonely Planet, abych jí ukázala fotografie Kostariky. Kelly procestovala s rodiči Evropu a byla na výměnném studijním pobytu v Mexiku, ale ještě nikdy nevyrazila do světa jen s batohem na zádech.

„Asi bych měla jet s tebou,“ prohlásila.

„To bys teda měla!“ souhlasila jsem.

Spočítaly jsme, kolik si musíme vydělat na spropitném, abychom cestu finančně zvládly, a jak dlouho nám to bude trvat. Začaly jsme plánovat třítýdenní výpravu, ale protože jsme v sobě měly tři koktejly, dospěly jsme k závěru, že na ni budeme potřebovat minimálně šest týdnů. Pak jsem jí předčítala o Guatemale. Kelly si zula boty, a zatímco si pohrávala s brčkem, zaujatě poslouchala. „Přes vodopád vedou otočný mosty,“ říkala jsem a obracela stránky. „Motýlí zahrada, kávová plantáž… Jé, tohle vypadá jako duchovní útočiště, kde se můžeš učit meditovat a tak.“

„Jo,“ řekla Kelly na tohle všechno. „A vsadím se, že jsou v Guatemale kluci.“

Než nám přistál na stole účet, přestaly jsme řešit termín návratu a naplánovaly si, že poletíme do Kostariky, procestujeme Guatemalu a Nikaraguu a koupíme si letenku na St. Thomas. Kelly byla přesvědčená, že se nám podaří sehnat práci v nějakém místním letovisku, kde budeme obsluhovat hosty přímo na pláži. A pak, kdo ví?

Vpadly jsme do Adventure Travel Company těsně předtím, než zavírali, rozjařené a totálně namol, protože jsme chtěly všechno zařídit dřív, než si to rozmyslíme. Nasadila jsem vážnou tvář a opřela se lokty o stůl. „Chtěly bysme dvě letenky do Kostariky s odletem za šest tejdnů,“ oznámila jsem. Kelly stála vedle mě a lehce se usmívala. Zaměstnankyně cestovky byla jen o pár let starší než my, ale měla na sobě propínací svetr a střízlivý účes. Podívala se ze mě na Kelly a zase zpátky, jako by se snažila psychicky napojit na naše matky.

„Prosím,“ řekla jsem. „Myslíme to naprosto vážně.“

*

Kelly měla pravdu, v Guatemale byli kluci. Když jsme byly na cestách asi pět týdnů a měly už za sebou Panamu, Kostariku, Nikaraguu a Honduras, nasedly jsme v hlavním městě Guatemala do „chicken busu“, vysloužilého amerického školního autobusu, který se plahočil Střední Amerikou pomalovaný křiklavými barvami a s vratkou hromadou zavazadel a farmářského zboží na střeše. Po několika hodinách jízdy jsme vystoupily v mrazivém mayském městě Todos Santos a tam, ve žlutě vymalované restauraci s nízkým stropem, jsme narazily na Dana Hanmera a Richieho Butterwicka.

Jo, jmenovali se přesně takhle, jako dvě postavy z mých starých komiksů o Archiem a Veronice, jako dva studenti v pulovrech s vyšitými písmeny. Jenomže tohle byli Britové. Dan Hanmer byl plavovlasý a modrooký a chodil na Exeterskou univerzitu, Richie Butterwick studoval práva. Oba měli ošlehané obličeje cestovatelů, ale jinak batůžkáře ničím nepřipomínali. Ti byli obvykle neupravení, zarostlí a nosili náramky z korálků, takže většina z nich, jak jsme se s Kelly shodly, připomínala trolly. Mluvili s přízvukem lidí z lepší společnosti. Když jsme jim líčily naše cestovatelské zážitky – jak jsme v Hondurasu získaly potápěčskou licenci, jak nás na pláži v Panamě málem sežrali komáři a jak nás na vrcholku sopky v Nikaragui zastihla prudká bouřka, smáli se a zahrnovali nás otázkami.

Další dva dny jsme všechno podnikali společně: vozili se na korbách náklaďáků mayských farmářů, sledovali koňské dostihy na každoročních oslavách svátku Všech svatých, vyrazili si na túru k horkým pramenům na úbočí mezi růžově kvetoucími ibišky. S Richiem Butterwickem a Danem Hanmerem byla obrovská legrace. Zdvořile nám podávali ruku, aby nám pomohli na korbu náklaďáků.

Když jsme s Kelly ležely v noci na postelích v zadní části noclehárny, dostávaly jsme záchvaty smíchu. Vyslovovaly jsme jejich jména s britským přízvukem a vždycky dodaly: „Nuže!“ a „Zdravíčko!“ Faktem bylo, že to byli milí kluci a věděli spoustu zajímavých věcí. Navíc se dělo něco vzrušujícího. Když jsme společně nasedli do dalšího „chicken busu“ a přesunuli se k jezeru Atitlán, když jsme se uvelebili na neudržovaném patiu malé vegetariánské kavárny a objednali si polévku z černých fazolí s hromadou slané guacamoly, když jsme s Richiem popíjeli pivo jako staří kámoši, Kelly s Danem si začali zamilovaně zírat do očí.

„Ty seš do Dana Hanmera zamilovaná?“ zeptala jsem se, když jsme jednou večer ležely v hamacích před naším pokojem. Já i Kelly jsme na cestách žily cudně – flirtovaly jsme s ostatními batůžkáři, ale nikdy jsme se s nikým nevyspaly. Utahovala jsem si z ní – a jeho jméno znělo tak legračně. Až o něm budeme v budoucnu mluvit, vždycky to pro nás bude Dan Hanmer – nikdy ne Dan, nikdy ne ten kluk, kterého jsme potkaly v Guatemale.

„Nejsem do Dana Hanmera až tak zamilovaná,“ odpověděla Kelly totálně nepřesvědčivým způsobem. „A už žádný otázky.“

Jezero Atitlán, hypnoticky se třpytící modročerná vodní nádrž, leželo mezi třemi zelenými sopkami. Břehy mělo porostlé rákosem, nad hladinou se vznášela mlha a v půvabných penzioncích okolo bydleli nejrůznější hippíci a novomanželé na svatební cestě. Vesnice, v níž jsme se ubytovali, byla enklávou příznivců New Age, s meditačním centrem, kde jste mohli absolvovat kurzy vodních masáží a metafyziky. Všude visely pozvánky na aštanga jógu za východu slunce nebo levnou indickou masáž hlavy a v krámku s použitými knihami prodávali ohmatané výtisky Kerouaka a Kámasútry.

Každý, koho jsme potkali, říkal totéž: chtěl se zdržet tři nebo deset dní, ale je tu už třetí týden. Všichni to vnímali stejně: čím déle člověk zůstal na březích jezera, tím víc běžných povinností – letenky domů, pronájem dalekých bytů, vztahy se vzdálenými lidmi – mohl vypustit. Což, jak tvrdili vyznavači meditace, umožňuje vychutnat si přítomnost: nemyslet na minulost, nemyslet na budoucnost. Prostě být v klidu, být teď a tady. Což byla skvělá výmluva, aby člověk dělal jenom to, co chce.

Ať jsme šli kamkoli, Dan Hanmer se teď všude držel s Kelly za ruku.

My s Richiem Butterwickem zatím pili spoustu piva a několikrát se pomuchlovali, ale oba jsme věděli, že u toho taky skončíme, že jen utloukáme čas. Za několik dní se vracel do Anglie, k právničině, kterou se chtěl v budoucnu živit. Když jsme se s ním na autobusovém nádraží v San Pedru rozloučili, nechala jsem Kelly a Dana Hanmera, aby si užili jeden druhého, a rozjela se do jiné vesnice na břehu jezera, kde jsem měla schůzku s Američankou, s níž jsme se nedávno seznámili. Za pouhých osmačtyřicet hodin totiž odlétal domů i Dan Hanmer.

*

Jednou z nejlepších věcí, kterým můžete na světě věřit, je, že vždycky, bez ohledu na cokoli, existuje někdo, po kom toužíte. O dva dny později jsem se vrátila vodním taxíkem do San Pedra, kde jsem se měla sejít s Kelly. Našla jsem ji vzlykat na kamenných schodech vedoucích z nábřeží do centra. Skutečně se, aspoň na chvíli, do Dana Hanmera zamilovala. A teď byl Dan Hanmer pryč.

„Ale no tak,“ řekla jsem, objala ji a nabídla jí náš tehdejší univerzální lék, „zajdeme si na pivo.“

Celou dvacetiminutovou plavbu zpátky do vesnice smutnila, a když jsme s mou americkou kamarádkou, pihovatou vyznavačkou jógy Sarah, seděly u pozdního oběda v patiu naší hotelové restaurace, s přestávkami plakala. Kdykoli začala slzet, vnutily jsme jí další hnědou lahev piva. Snažily jsme se vyhnout jménu Dan Hanmer, ale stále jsme se k němu vracely. „Pouštěl si na discmanu Boba Marleyho,“ pronesla Kelly nostalgicky, jako by to byla jediná romantická záležitost, která ji za celý život potkala. Brečela a pak se začala chichotat. Nebo se chichotala a pak začala brečet. Nakonec jsme si všechny tři povzdechly. Dan Hanmer – kvůli všemu, čím byl a co představoval – už byl legendou.

Pozdě odpoledne jsme sešly k vratkému dřevěnému molu u našeho hotýlku, sedly si na něj a poslouchaly šplouchání vody a tiché hučení rybářských lodí, které se po dlouhém dni vracely domů. Kelly měla od pláče oteklý obličej, ale vypadalo to, že konečně přestala. Ležely jsme se Sarah na molu a probíraly, jestli bychom měly zůstat ve městě déle a absolvovat v meditačním centru třídenní kurz „lucidního snění“, když náš hovor najednou přerušil Kellyin hlas: „Chci, abyste mě ostříhaly.“

Obě jsme se na ni ohromeně podívaly. „Cože?“

Kelly si zvedla dlouhé vlasy a pak je nechala spadnout na ramena – jako by to nebyla věc, kterou jí šíleně záviděla každá holka, podstata její krásy, ale spíš nějaký otravný hadr na nádobí. „Chci se jich zbavit,“ řekla. „Všech.“

„Ani náhodou,“ odsekla jsem. „Nevíš, co říkáš.“

Při té představě se začala usmívat. Poznala jsem bod zážehu, nový plamen, který se v Kelly rozhořel. Dobrých třicet vteřin jsme se na sebe upřeně dívaly a pak jsem pokrčila rameny. „Ale až tě to bude štvát, nehaž to na mě.“

Tuhle chvíli jsem si zapamatovala, vzpomínku, k níž jsem se upínala o pět let později, když jsem byla v Somálsku zamčená sama v místnosti hemžící se krysami, když jsem trpěla, hladověla a měla pocit, jako by byl můj předchozí život vymyšlený. Tenhle teplý podvečer u pableskujícího jezera v Guatemale mi bude připadat jako horečnatý sen. Budu se k němu neustále vracet a snažit se vybavit si i ty nejmenší podrobnosti, abych zůstala připoutaná k realitě. Kelly a Sarah s nohama na molu a obličejem zalitým oranžovým světlem zapadajícího slunce. Chodník, po němž jsem bosa utíkala do hotelové haly, půjčila si dřevěnou židli a ze zásuvky recepčního pultu tupé kancelářské nůžky a naposledy se Kelly zeptala, jestli na tom trvá. Fakt – nepředstavitelně nádherný vzhledem k tomu, že mě jeden z únosců praštil tak prudce, až mi vyrazil několik zubů –, že účes nám vždycky připadal šíleně důležitý. Přelud Dana Hanmera a napůl rozkvetlého, navěky dokonalého milostného románku – a první pramínky jejích tmavých vlasů těžce dopadajících na molo. Horská úbočí za třpytivým okem jezera připomínající zelený závěs. Tenkrát, když Kelly seděla na židli, zatímco já se snažila pevně držet nůžky a odstřihávala jeden tlustý pramen za druhým, když se Sarah – kterou jsme po tomhle týdnu už nikdy neviděly – držela v záchvatu veselí za břicho a tekly jí slzy a když se Kelly, už ne se zlomeným srdcem, ale nádherná i se zubatým mikádem, sehnula a smetla zbytky svých vlasů do toho velkého jezera, jsme se podle mě nasmály víc než kdykoli během těch tří měsíců strávených na cestách.

6

Haló, madam

Když budu tři nebo čtyři měsíce roznášet návštěvníkům nočního klubu v Calgary martini, jak jsem si spočítala, můžu si koupit letenku a čtyři nebo pět měsíců cestovat po světě – šest, jestli budu hodně šetřit.

„Co děláš?“ ptali se mě lidé nenuceně, jak to obvykle dělávají – noví přátelé, zubař, žena, jež vedle mě seděla na svatbě. Nebo „Co chcete dělat?“ vyptávali se mě hosté, kteří chodili do nočního klubu častěji, protože logicky předpokládali, že skoro každý, kdo tam pracuje, má vyšší cíl.

„Cestovat,“ odpovídala jsem. „Chci vidět svět.“ Tak jednoduché mi to připadalo.

Dvakrát jsem vyrazila do Latinské Ameriky, jednou do jihovýchodní Asie a toužila jsem vidět víc. Cestování mi poskytovalo téma k hovoru, důvod k životu. Že jsem se právě vrátila z Nikaraguy nebo uvažuju o cestě do Etiopie, jako by v očích lidí, které jsem obsluhovala, přebíjelo fakt, že nestuduju vysokou nebo že jsem ke stolu číslo devět přinesla pozdě rundu mochita. Cestování mi taky pomáhalo vygumovat minulost a umožnilo mi vyhýbat se otázkám typu kde jsem vyrůstala nebo kdo jsou mí rodiče. Mluvit o minulosti mezi batůžkáři obvykle znamenalo mluvit o zemi, z níž jste se právě vrátili. Na starých zážitcích rychle vypršelo datum použitelnosti. Nejvíc záleželo na tom, kam pojedete příště.

Koncem podzimu 2004, když mi bylo dvacet tři, jsem měsíc cestovala s mámou po Thajsku. Toulaly jsme se po plážích a buddhistických chrámech, jedly karí a mango a spaly spíš v tříhvězdičkových hotelech než v mých obvyklých laciných noclehárnách pro batůžkáře. Máma byla překvapivě příjemná společnice. Poprvé v životě jsme se učily, jak se spolu doopravdy smát, jak vymazat něco z ošklivé minulosti. Když odletěla domů, zamířila jsem do Barmy, kde – pořád nervózní z toho, že cestuju sama – jsem se okamžitě připojila k partě geologů, kteří prováděli terénní průzkum v džungli. Odtud jsem se vydala do Bangladéše, částečně proto, že jsem sehnala levnou letenku, a částečně proto, že to bylo cestou do Indie, kam jsem se chtěla podívat potom. Usoudila jsem, že se potřebuju naučit větší samostatnosti. V Bangladéši jsem nikoho neznala. Neznala jsem nikoho, kdo v Bangladéši někdy byl. Připadala mi jako přesně to správné místo.

*

Bangladéš je jednou z nejhustěji osídlených zemí na světě a Dháka, kde jsem v lednu 2005 přistála, nejhustěji osídleným městem v zemi. Když jsem vyšla z letištní haly do horkého odpoledne, viděla jsem jen lidi, několik stovek postav přimáčknutých na černou železnou bránu oddělující terminál od parkoviště – taxikáře, řidiče rikš, nosiče zavazadel, ženy v zářivě barevných sárí držící za ruku malé děti, početné rodiny čekající, až se objeví příbuzný.

„Haló, madam!“ vykřikl muž, zřejmě horlivý taxikář. A pak druhý – „Haló! Haló, madam?“ – a potom další – „USA? Dán-sko? Odkud jste? Hotel? Hotel?“

V letadle jsem se seznámila s Martinem, Němcem asi ve věku mého táty, jenž pracoval pro elektronickou firmu a už delší dobu žil v Dháce. „Cestujete sama?“ zeptal se a povytáhl obočí. „To bude zajímavé.“

Martin tvrdil, že jízda taxíkem do historické čtvrti a penzionu, který jsem si vybrala v Lonely Planet a kde stál nocleh dvanáct dolarů, bude trvat tři hodiny a řidič mě kvůli mé bílé pokožce a ženskému pohlaví natáhne. „Stejně vás nikdy neodvezou tam, kam chcete,“ prohlásil. „Skončíte v noclehárně u jeho bratrance.“

Za plotem na něj čekal řidič klimatizované bílé dodávky parkující opodál. Když jsme si vyzvedli zavazadla a vyšli ven, stačil mi jediný pohled na taxikáře, kteří se hlučně dožadovali naší pozornosti, a rozhodla jsem se, že jeho nabídku ke svezení přijmu. Byl to drobný ústupek mému odhodlání spoléhat se v Bangladéši jen sama na sebe.

Trvalo nám dvě hodiny, než jsme se po severním břehu Burigangy, plné pomalu plujících nákladních člunů a převozníků pádlujících v kánoích po kalné hladině, doplazili dopravní špičkou do staré části města. Slunce zapadalo. Ulice se postupně zužovaly a na křižovatkách bez semaforů a policistů se chaoticky proplétaly tisíce rikš, troubících vozidel a kráčejících chodců. Když Martinův řidič konečně našel cestu a šnečím tempem dorazil s dodávkou k nároží nedaleko hotelu, který jsem si vybrala, vystoupila jsem, hodila si batoh na záda a optimisticky stiskla oběma mužům ruku.

Kolem panoval ohlušující rámus, kakofonie cyklistických zvonků a ječících klaksonů, křičících lidí a pronikavého kvílení jakési sirény. Martin se ve své dokonale vyžehlené košili příšerně potil. Musel hulákat, abych ho slyšela. „Víte určitě,“ zeptal se, „že se nechcete ubytovat v Sheratonu?“

Mávla jsem rukou, jako bych na tomhle rohu stála už stokrát. „Ne, ne, to je v pohodě!“

Martin mi vtiskl do ruky navštívenku. „Tak dobře, ale zavolejte, kdybyste něco potřebovala.“

Po těch slovech odjeli a já zůstala sama.

Jenomže jsem nebyla sama. Jako by se každá hlava na ulici najednou otočila mým směrem. Když jsem kráčela těch pět metrů k vývěsce hotelu, chodci se zastavovali a užasle na mě zírali. Rozběhl se za mnou obtloustlý chlápek a volal: „Angličanka? Haló? Haló, haló, haló?“

Vklouzla jsem do budovy a vyšplhala po úzkém schodišti do malé haly v prvním poschodí. Za umakartovou deskou recepce seděli dva muži v bílých muslimských modlitebních čepičkách a na malé televizi v rohu sledovali fotbal. Průvodce tvrdil, že jde o levnou ubytovnu, kde hovoří anglicky, s čistými toaletami západního stylu.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem. „Prosila bych jednolůžkový pokoj.“ Vytáhla jsem peněženku a pas.

Starší z obou mužů se na mě dlouze zadíval. Měl hluboké hnědé oči, brýle bez obrouček a řídký šedivý plnovous. „Pro vás?“ zeptal se.

„Pro mě.“

„Kde máte manžela?“

„Nemám manžela.“

Muž naklonil hlavu na stranu. „Tak kde máte otce?“

Setkala jsem se s mladými turistkami, které nosily falešný snubní prsten, aby vyvolaly dojem, že jsou vdané. Chtěly tím odradit muže domnívající se, že svobodná žena, jež nesedí počestně doma, zatímco její otec vyjednává o ceně nevěsty, se nějakým způsobem zdiskreditovala, tudíž je buď prostitutka, nebo čarodějnice. Tenhle mužský postoj k ženám jako já mě vždycky dráždil a usoudila jsem, že falešný snubák na situaci stejně nic nezmění. Na pravé ruce jsem měla několik prstýnků – levné, masivní kroužky ze stříbra s barevnými sklíčky, které jsem si koupila v Thajsku na pláži –, ale nehodlala jsem předstírat, že něco znamenají.

„Můj otec je doma v Kanadě,“ odpověděla jsem muži trochu podrážděně, „a já potřebuji pokoj, prosím.“

V tu chvíli odtrhl druhý muž oči od obrazovky a mlčky zavrtěl hlavou, jako by už jen samotná ta představa byla absurdní. Starší muž se opřel o opěradlo. „Co tady budete dělat?“ S předstíranou bezmocí zvedl ruce do vzduchu, jako by naznačoval, že to není jeho vina, že mě můj otec pustil z dohledu. Nezmínila jsem se, že táta je doma se svým milencem. Nebo že jsem v Bangladéši na dovolené, na niž jsem si našetřila roznášením alkoholických nápojů svobodným mladým lidem, kteří si večer vyrazili do společnosti a většinou hledali partnera, s nímž by strávili noc.

Místo toho jsem se dál snažila získat pokoj. „Nebudu nikoho obtěžovat. Moje peníze se nijak neliší od peněz jakéhokoli muže. V čem je problém?“ Současně jsem v Lonely Planet studovala mapu hotelů a ulevilo se mi, když jsem pár bloků odtud objevila další doporučenou noclehárnu. Uznala jsem nevyhnutelnou porážku a sestoupila po schodišti, abych si našla ubytování jinde.

Stará Dháka páchla dieselovými zplodinami a rybí pastou. Když jsem vycházela z hotelu, klaksony pronikavě ječely a zvonky rikš cinkaly. Blížil se večer. Skoro okamžitě se objevil ten obtloustlý chlapík a znovu spustil svoji starou písničku: „Haló? Haló? Jak se máte? Madam?“ Během chvilky jsem se ocitla uprostřed hloučku zvědavých diváků, rychle se dělící buňky složené převážně z mužů.

Na místo, kde jsem stála, do oka lidského hurikánu, se prodral muž s pečlivě upraveným knírkem a kratičkým sestřihem. Na hlavě mu seděla bílá modlitební čepička, ale na rozdíl od recepčních, kteří na sobě měli volnou arabskou košili a asijské lundži, dlouhý kus pestré tkaniny omotané kolem pasu, byl v džínách a košili s krátkým rukávem.

„Promiňte, promiňte,“ pronesl oficiálně, „jaké je vaše dobré jméno?“ Dav se naklonil blíž a poslouchal.

„Moje dobré jméno je Amanda!“ odpověděla jsem, protože mi jeho dotaz připadal legrační, a zvedla jsem hlas, aby mě v tom rámusu slyšel. „A jsem z Kanady!“

„Mohu vám s něčím pomoct?“

Ukázala jsem na mapu a otočila Lonely Planet tak, aby na ni viděl. „Myslím, že je to někde tady, nemám pravdu?“

„Hmm,“ zamumlal muž, vzal ode mě knížku a zamyšleně ji studoval. Kdosi z davu prohodil něco bengálsky, zřejmě radu. Do řeči mu skočili další lidé. Nadšeně si předávali Lonely Planet, až to konečně vypadalo, že dospěli ke shodě, a celá skupina se dala do pohybu podél bloku domů.

Přátelský muž s knírkem se představil jako pan Sen a doprovodil mě do hotelu. Další úzké schodiště, další maličká hala s umakartovým recepčním pultem, i když tentokrát tu byla pohovka. Seděli na ní tři tmavovlasí mladíci a vypadali, jako když podřimují. Čtvrtý si hověl za recepcí.

Požádala jsem o pokoj.

Recepční ukázal na mého nového přítele. „To je váš manžel?“

Povzdychla jsem si. „Ne, potřebuji pokoj jen pro sebe.“

Zatímco muž za pultem zamával rukama, aby naznačil, že mi nehodlá pokoj pronajmout, pan Sen se vložil do hovoru a vychrlil na něj něco bengálsky. Potom se ke mně otočil. „Říká, že jestli tu máte manžela, pak to není problém.“ Rozpačitě se na mě usmál. „Máte s sebou bratra?“

Ucítila jsem lehký záchvěv strachu. „Ne, nemám s sebou bratra. Jsem tu sama a potřebuji se někde ubytovat.“

Pan Sen se opět usmál. „Žádný problém, žádný problém,“ prohlásil a dodal: „Můžete jít ke mně domů. Moje matka vás ráda pozná.“

„Ne, nemůžu jít k vám domů. Potřebuji hotel.“ Taky jsem se usmála a doufala, že to nebude brát jako urážku. „Prosím,“ řekla jsem, „jsem unavená.“

Šli jsme několik bloků k dalšímu hotelu uvedenému na seznamu – já a svita asi čtyřiceti Bangladéšanů, jež vedl pan Sen. Vypadalo to, že všichni rozebírají moji složitou situaci a pokřikují na další lidi, které jsme v šeru míjeli. Nějaká žena smažila nad otevřeným ohněm chilli papričky a v pytlících je prodávala mužům vracejícím se domů na večerní karí. Z té vůně se mi sbíhaly sliny. Od rána jsem nic nejedla.

Ve třetím hotelu mě muž v recepci přejel pohledem od hlavy k patě a zase zpátky a opět se zeptal na manžela. V duchu jsem začala panikařit. Tohle nebyla legrace. Tihle lidé se na mě – holku v džínách, s nevinným culíkem, ošoupaným modrým batohem, kruhy v uších a snaživým úsměvem – skutečně dívali, jako bych pro ně představovala nějakou hrozbu.

Nebyla jsem úplně naivní. Chápala jsem, v čem je problém, přinejmenším trochu. Věděla jsem, že jde o kulturu založenou na zdrženlivosti a přísném dodržování islámu. Většina žen na ulici měla na hlavě hidžáb. Některé si zakrývaly nejen vlasy, ale i tvář. Četla jsem o pardě, zvyklosti, že si ženy zahalují obličej a tělo před pohledy ostatních. Bylo mi jasné, jak zvláštní jim připadám.

„Ajajaj!“ říkal poslední recepční a soucitně vrtěl prstem, zatímco ho pan Sen o něčem bengálsky přesvědčoval. Jejich slova kolem mě plynula jako telegrafní šum, až se ke mně můj samozvaný ochránce opět otočil.

„Tady se prostě ubytovat nemůžete,“ oznámil. A lehce poraženeckým tónem dodal: „Je mi líto.“

Protože jsem netušila, co mám dělat, odvlekla jsem batoh k černé vinylové lavici u zdi a posadila se na ni. „Tak přespím tady,“ slyšela jsem se říct rozhodným tónem, který mě samotnou překvapil. Upřela jsem pohled na bělovlasého muže v recepci. Rozpačitě sklopil oči. Málem jsem se rozbrečela. Založila jsem si ruce v podpaží a snažila se působit bojovně. „Nikam nepůjdu,“ prohlásila jsem.

Recepční se nejistě podíval na pana Sena, aby mu to přeložil.

Následovala tichá konverzace. Zdálo se, že recepční zvažuje možnosti. Po několika minutách na mě rozmrzele mávl, abych šla k němu a dala mu pas. Aniž ke mně zvedl oči, chvatně mě zapsal do knihy hostů. Vylovil mosazný klíček a podal ho – zřejmě s čerstvými pokyny, aby mě zavedl na pokoj – hubenému klukovi s vyšívanou čapkou, jenž čekal u schodiště vedoucího nahoru.

Šlo o křehké příměří. Nepřítel byl za branami. Vřele jsem panu Senovi poděkovala a dala si pozor, abych mu ještě víc nepošramotila pověst tím, že mu stisknu ruku. Nemotorně jsem se uklonila směrem k recepčnímu a pak vděčně, beze slova následovala kluka s klíčem nahoru.

*

Jakmile jsem si zvykla, Dháka mě fascinovala. Koupila jsem si lehký černý šátek a zakryla si jím vlasy, jak to dělala většina bangladéšských žen. Zvykla jsem si, že jsem jediná obyvatelka Západu na chodníku, jediná žena v restauraci. Procházela jsem se po hinduistické ulici plné krámků, v níž se vznášel kouř z vonných tyčinek a klenotníci v malých stáncích vyráběli stříbrné šperky. Navštívila jsem jednu z největších mešit ve městě, kde pod mozaikovým stropem ve tvaru skořápky tiskly čelo k podlaze řady klečících mužů.

Islám byl v Dháce všudypřítomný. Na zrcadle v mém pokoji jsem objevila malou samolepku ve tvaru šipky, jež nápomocně ukazovala směrem k Mekce. Muezzinové pětkrát denně svolávali věřící k modlitbě. Tyto okamžiky byly podivně soukromé a současné veřejné. Muži v hale mého hotelu, hosté a zaměstnanci, se postavili do řady, a aniž vnímali moji přítomnost nebo se jí nechali rušit, společně se klaněli Alláhovi. Lidé, většinou muži, se modlili na ulicích před mešitami, obvykle příliš malými, než aby se do nich všichni vešli, zejména v pátek, který islám považuje za sváteční den. Připadalo mi to krásné. To opakované uklánění, ty nekonečné řady lidí uctívajících Boha. Po klanění sepjali ruce a v pozici úpěnlivé prosby šeptali závěr modlitby. Náboženství, jež od věřících vyžadovalo tuhle oběť, tenhle projev oddanosti každých několik hodin, mi bylo naprosto cizí.

Coby turistka jsem si postupně budovala jistou mez – hledala jsem optimální hranici mezi přátelskou otevřeností, která batůžkářům na jednu stranu pomáhala, ale na druhou z nich činila snadnou kořist, a agresivnějším způsobem chování. Bez znalosti jazyka nebo místních kulturních zvyklostí bylo těžké odlišit příležitost od rizika. Člověk musel neustále myslet o krok dva dopředu. Myslím, že mi to většinou šlo. Velkou část dětství jsem se snažila dešifrovat náznaky a překonávat nejistotu. Nejistotu, tu jsem dobře znala.

Jednou večer, když jsem byla v hotelovém pokoji, jsem uslyšela na chodbě šramot a přerývaný mužský dech. Šla jsem to opatrně prozkoumat a s hrůzou zjistila, že venku leží muž a tiskne obličej k podlaze, jako by se snažil nakouknout centimetrovou mezerou pode dveřmi dovnitř. Nejdřív jsem málem začala ječet, ale rychle jsem si to rozmyslela. Usoudila jsem, že vina za obtěžování stejně padne na mě. První problém a vykopnou mě, přinutí mě k dalšímu ponižujícímu pátrání po hotelu.

Udělala jsem to co vždycky, když jsem měla strach. Připomněla jsem si, že musím dýchat, ignorovat záchvat úzkosti, vnitřně se zklidnit. Klid, klid, klid, opakovala jsem si. Potom jsem zkontrolovala zámek, odsunula židli ode dveří, aby nebyla mezerou vidět, a čekala, až ho to přestane bavit a odejde.

O pár dní později, když jsem se toulala po předměstí, jsem si zastavila motorizovanou rikšu a požádala řidiče, aby mě odvezl zpátky do staré Dháky do hotelu. „Žádný problém!“ řekl, když jsem nastoupila. Byl mladý, asi v mém věku, jak jsem odhadla. Ale byla jsem tak utahaná, že mi trvalo čtvrt hodiny, než jsem si uvědomila, že místo do centra míří na dháckou periferii. Začalo se stmívat. Jeli jsme po jakési venkovské cestě a městské věžáky vystřídaly polorozpadlé chatrče a pouliční stánky s jídlem.

„Počkat, kam mě to vezete?“ zeptala jsem se

Řidič se neotočil, jen mávl rukou. „Žádný problém,“ odpověděl. „Žádný problém, madam.“

V Bangladéši jako by nic nebyl problém. Nebo to aspoň všichni říkali.

Trochu jsem zvýšila hlas. „Myslím, že jedete špatným směrem. Odvezte mě, prosím, do hotelu. Do města. Město.“

„Žádný problém, žádný problém,“ vedl si svou řidič. Připadalo mi, že zrychlil.

Jeli jsme dalších pár minut a já začala dostávat strach. Je to nějaká zkratka? Unesl mě? Zavraždí mě a rozprodá kus po kuse na černém trhu s lidskými orgány, přesně podle nejrozšířenějšího hororového scénáře batůžkářů v té době? Co mám dělat?

To, co následovalo, překvapilo dokonce i mě.

Ze zadního sedadla jsem zaječela: „Musíte se vrátit!“

Abych to zdůraznila, naklonila jsem se dopředu a pěstí praštila řidiče do hlavy tak silně, až mu kamínky mých levných thajských prstýnků rozsekly kůži na spánku.

Ještě nikdy v životě jsem nikoho neuhodila.

Řidič zpomalil, ohromeně zvedl ruku k hlavě a nahmatal krev. Viděla jsem, jak si ji v šeru prohlíží.

Klouby na ruce mě příšerně bolely. Zmocnila se mě nová panika. Očividně jsem zašla moc daleko. Teď mi ten chlápek určitě ublíží.

Ale spletla jsem se. Řidič obrátil rikšu širokým obloukem do protisměru a mlčky jsme zamířili zpátky do staré Dháky, kde jsem si díky pouličním lampám a přeplněným chodníkům připadala relativně v bezpečí. Když jsem vystupovala u hotelu, cloumal mnou vztek a současně jsem cítila obrovskou úlevu. Mladík se na mě zkroušeně podíval. Nad pravou lícní kostí měl hlubokou ránu. Netušila jsem, co měl v plánu, kam mě vezl a z jakého důvodu. Ať byl ten plán jakýkoli, styděl se.

„Omlouvám se,“ opakoval dvakrát. Sklonil hlavu a já se k němu otočila zády. Nedala jsem mu žádné peníze a on je po mně nechtěl.

7

Pravidlo blízkosti

Teprve teď jsem se do cestování skutečně pustila.

Během tří měsíců v Asii jsem se učila orientovat v batůžkářských ghettech – chaotických místech pro cestovatele, které najdete skoro v každém velkém městě –, v ulicích plných hotelů, levných, ale ne moc špinavých, s pouličními trhovci prodávajícími pirátská dévédéčka, použité romány a turistické průvodce, žabky, kufry, padělané sluneční brýle Gucci a bavlněné harémové kalhoty, jež si batůžkáři kupují, aby se cítili pohodlně během dlouhých přesunů nočními vlaky, ale nakonec je nosí pořád. Pro ty, kteří jsou švorc, jsou tu pobočky Western Union; pro nemocné nebo lidi trpící úzkostí lékárny, v nichž prodávají antibiotika a generické Valium; pro ty, kteří nemají žádný plán, prodejci jízdenek ve stáncích, jež na reklamních tabulích inzerují, že se za dvě stě dolarů můžete dostat do Phuketu, Angkor Watu nebo Maisúru.

Z Bangladéše jsem zamířila autobusem a vlakem do Indie. Někdy v únoru jsem dorazila do Kalkaty a našla si pokoj v noclehárně Armády spásy, v centru batůžkářského ghetta. Po Bangladéši mi Indie připadala vstřícnější, ale o nic méně lidnatá. Na ulici mě pronásledovaly děti s dlaněmi nataženými pro drobné a volaly: „Tetičko, tetičko!“ Otírali se o mě muži a mumlali: „Marjána? Marjána? Hašiš? Kouřit?“ Strávila jsem tam asi dva týdny a pracovala jako dobrovolnice v jednom z útulků Matky Terezy. Měla jsem ranní směny v ženském křídle kalighatského Domu pro nemocné a umírající chudé lidi; roznášela jsem čaj a omývala pacienty s tuberkulózou, malárií, úplavicí, AIDS a rakovinou. Nejdřív mi to bylo nepříjemné, dokonce odporné, ale postupně jsem si zvykla. Nebyla jsem tak obětavá jako místní ošetřovatelky, ale aspoň jsem se snažila být užitečná.

Také jsem si zvykala na samotu. Zvládala jsem věci, které by mě dřív rozhodily. Uměla jsem číst v autobusových jízdních řádech, orientovat se v nejrůznějších třídách vlakových jízdenek, požádat o pomoc, když jsem ji potřebovala, zajít si sama do restaurace na jídlo a necítit se nesvá. Učila jsem se využívat příležitosti, jež se mi nabídly.

*

Máma se o mě nebála, ale chtěla aspoň přibližně vědět, kde jsem. Během putování po Indii mi posílala povzbudivé e-maily. Psala, že mě má ráda. Já jí ve stejném duchu odpovídala a často dopis okopírovala pro tátu s Perrym. V e-mailech jsem líčila věci, jež mě nejvíc uchvátily: velbloudi medového odstínu, kteří se pomalu šinuli Ágrou, zaříkávači hadů, provozující své řemeslo na nábřežním schodišti ve Váranasí, nebo zářivě barevná sárí indických žen. Používala jsem spoustu vykřičníků, abych ilustrovala, jak je všechno úžasné. „Zítra,“ psala jsem svým rodičům z internetové kavárny v Ágře, „pojedu do města jménem Džódhpur. Leží v poušti a říká se mu Modré město, protože jsou v něm všechny budovy modré! Mám se FANTASTICKY!“

A byla to pravda. Potkávala jsem lidi z celého světa – zdravotní sestry z Austrálie, dvojici izraelských teenagerů na opušťáku z armády –, několik dní nebo týden s nimi cestovala a pak se zase odpojila. Během celodenní jízdy autobusem do Kalkaty jsem se dala do řeči se sympatickým Kanaďanem – asi třicetiletým blonďákem s nádhernýma modrýma očima – a nakonec s ním prožila několikaměsíční románek. Jmenoval se Jonathan a měl černý plátěný batoh a kytaru.

Pro kytaristy jsem měla slabost. Od svého rozchodu s Jamiem jsem si dávala na chlapy pozor. Neměla jsem chuť zapojit se do všudypřítomných milostných dobrodružství. Sex na cestách připadal většině batůžkářů jako samozřejmost. Pinty piva na teplém vzduchu, měsíce bez toho, že byste se nechali ostříhat nebo se pořádně oholili, vychloubačné tlachání a desítky hodin strávených za oknem autobusu, to všechno podporovalo jistou sexuální uvolněnost. Nabídky byly až příliš exotické, než aby se daly ignorovat. Viděla jsem Chilany odcházet s Dánkami, staré chlapy a mladé holky, starší ženy s mladšími muži, muže s muži, ženy se ženami a tu a tam v opilosti i mezinárodní trojice, jak se plíží mezi tamarindy k někomu na pokoj.

Nic jsem proti tomu neměla. Jen jsem prostě nebyla tak pevná v kramflecích. Když jsem se s někým zapletla, dokonce i krátce, obvykle jsem se k němu upnula a začala si připadat strašně zranitelná. Chtěla jsem být víc jako jiné holky v mém věku, abych se dokázala pobavit a jít dál, ale to mi nešlo. S Jonathanem, který byl extrovertní a nic nebral vážně, jsem se naučila trochu uvolnit. Užívala jsem si a ani jednou se sama sebe nezeptala, jestli jsem zamilovaná. Oba jsme tak propadli cestování na vlastní pěst, že jsme se vídali jen jednou za pár týdnů, domluvili se po e-mailu, že se na několik dní sejdeme v tom nebo onom městě, a pak šli zase po svých.

Lidé mi pořád říkali: „To musí být náročný, když cestuješ jako ženská sama.“ Ale já zjišťovala, že je to jednodušší. Byla jsem o tom hluboce přesvědčená. Když jsem se usmála, když jsem dala místním obyvatelům najevo, že jsem tam šťastná, obvykle se chovali nesmírně vřele. Podvodníci se stáhli. Řidiči tuk-tuků a žebráci přestali dotírat a chovali se lidštěji, možná dokonce trochu ochranitelsky.

Nic mě nepřibrzdilo. Jela jsem vlakem do Váranasí, posvátného města hinduistů, kteří ho považují za bránu do nebe. Tam seděli poutníci po pás ponoření do šedozelených vod Gangy, a zatímco na nábřežním schodišti hořely mrtvoly, omývali si tělo, prali prádlo, myli nádobí a drhli krávy. Navštívila jsem Dillí, Maisúr, Puškar. Naučila jsem se spát ve vlacích a přestaly mi vadit turecké záchody, jež ústily přímo na koleje ubíhající pode mnou. Koupala jsem se na jižních plážích Kéraly, kde se přes dlouhé pásy bílého písku převaloval zpěněný okraj Indického oceánu.

Pravidlo blízkosti je tohle: Když někam přijedete, je v podstatě nemožné, abyste se nezačali dívat po něčem, co se nachází poblíž. Vylezete na vrchol jedné hory a uvidíte celé pohoří. Když už jste v Kambodži, co vám brání navštívit Malajsii? Z Malajsie je jen skok do Indonésie a odtud dál. Nějakou dobu byl pro mě svět jako dětská prolézačka. Ručkovala jsem z jednoho místa na druhé, někdy nazpátek, jindy dopředu, a využívala k tomu svou hybnou sílu, protože jsem věděla, že jednoho dne mě paže – nebo přesněji můj tenčící se účet, jehož stav jsem zjišťovala na bankovních automatech – zradí a já se zřítím na zem.

Pákistán ležel vedle Indie. Nemohla jsem ho tedy vynechat.

K tomu, abych se téhle zemi vyhnula velkým obloukem, existovala spousta důvodů. Pokud člověk četl zprávy nebo poslouchal lidi, kteří rozebírali stav současného světa, Pákistán představoval obrovský problém: bomby v autobusech, těla bez hlav v příkopech, nášlapné miny, únosy. V Pákistánu byla al-Káida, bin Ládin i Tálibán. Podle všeho se tam nedalo nikomu věřit.

Přesto tam turisté jezdili. V Indii jsem potkala dvojici, která Pákistán navštívila. A seznámila jsem se s lidmi, kteří znali lidi, kteří prý před týdnem potkali chlápka, který právě překročil hranice z Láhauru nebo měl kamaráda, který tam byl před šesti měsíci. Informace o Pákistánu, zajímavá basová linka hrající pod důvěrně známou melodií, byly v tomhle kontextu vždycky pozitivní. To místo je prý úžasné, nedotčené, jídlo fantastické, lidé přátelští a pohostinní. Oficiální zprávy jsou prostě oficiální zprávy, ohavné a děsivé jako kdekoli jinde. Samotná země je údajně úplně jiná.

Poslala jsem mámě e-mail, že mám v plánu procestovat Pákistán. Právě jsem se nacházela v severoindickém městě Amritsar, třicet kilometrů od pákistánských hranic; vízum jsem si vyřídila už v Dillí.

Máma mi okamžitě odepsala, že nechce, abych tam jela. Zaobalila svou žádost do spousty provinilých slov. „Nechtěla bych, aby ses změnila, Amando, a nechce to nikdo z rodiny,“ psala. „Ale než odjedeš, zkus se na to podívat z naší stránky… Nedokážu si pomoct, ale když si představím, co všechno by se ti mohlo stát, dělá se mi fyzicky špatně.“ Potom pokračovala, že moje cestovní plány jsou jako sex bez kondomu. Jinými slovy – lehkomyslné.

Přečetla jsem si její dopis a chvíli o něm přemýšlela. Snažila jsem se představit si, jak bych se cítila na jejím místě. Ale nefungovalo to. Byly jsme si s mámou bližší než kdykoli předtím, přesto mi v hlavě vířily vzpomínky na Russella, na jeho lascivně pošilhávající příbuzné, na hromady lahví od alkoholu, na nejistotu, která doma visela ve vzduchu jako mlha. Tehdy jsme nebyli v bezpečí. Jakým právem, přemítala jsem, si dělá starosti teď?

*

V Pákistánu jsem se cítila jako ryba ve vodě – až absurdně svobodná. Láhaur, kam mě dopravil autobus ze severní Indie, bylo prudce se rozvíjející moderní město. Díky Dunkin’ Donuts a KFC nedaleko mé levné noclehárny mi připadalo bližší, méně exotické než většina měst, která jsem navštívila v Indii. Okamžitě ze mě začaly padat obavy a veškerá varování jsem přičetla západní paranoii. V duchu jsem mnoho dní pokračovala v hádce s mámou. Lehkomyslné je to, usoudila jsem, když lidé píšou, že obrovské oblasti světa jsou nebezpečné, nestabilní, nepřátelské, místo aby se tam jeli sami podívat.

V Láhauru, v noclehárně, kde noc stála tři dolary, právě probíhal „súfí večer“. Ředitel ubytovny nahnal hlouček svých klientů do dodávky a odvezl nás k mešitě, na jejímž nádvoří tloukli muži do bubnů velkých jako sudy a další se bičovali tak dlouho, až se dostali do stavu duchovní extáze. Bubeníci skandovali: Lá iláha illá Alláh!, což ředitel hotelu přeložil: Není boha kromě Alláha.

Mezitím jsem záměrně ignorovala máminy e-maily. Ať už oprávněně, nebo ne, trestala jsem ji za to, že se mě snažila omezovat. Nechala jsem ji dusit se ve vlastní šťávě a vydala se na dvoudenní cestu autobusem z Láhauru do Gilgitu v údolí Hunza v severním Pákistánu, kde jsem se sešla s Jonathanem. Potom jsme společně pokračovali po Karakoram Highway, úzké dlážděné silničce zaříznuté mezi jedny z nejvyšších hor na světě, jež spojuje Pákistán s Čínou.

Podle instrukcí Lonely Planet jsme si na silnici stopli „jingle truck“ mířící na sever – jeden z těch tahačů s návěsem ozdobený vším možným i nemožným, tak typických pro střední Asii, s hlasitě cinkajícími řetízky a zvonečky na náraznících, které plašily zvířata ze silnice. Řidič zpomalil a zastavil. Z auta vystoupil usmívající se chlapík s knírem v bílém šalvár kamíz s vestou pískové barvy a pokynul nám, abychom si vylezli po železném žebříku do otevřeného nákladního prostoru nad kabinou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům v nebi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.