Richard Sobotka

VŮNĚ MATEŘŠTINY

Nezaměnitelný půvab mateřského jazyka

2015

Mateřština – mateřský jazyk, či také rodná řeč je mluva, kterou k nám matka hovořila dávno před narozením. Je to mluva od matky pocházející a s matkou související. Slýcháme ji od dětství, jsme k ní vedeni a v ní vychováni. Prosákla naší myslí, každou molekulou našeho těla. Proto nám, i když v dospělosti kolikrát jakoby už zapomenuta, stále zní libě. Evokuje vzpomínky na dětství, na prožitky milé a nejmilejší, vzpomínky na poznávání světa.

Mateřština je branou, kterou vstupujeme do života, a kterou se nikdy nepodaří zcela zavřít. Kolikrát stačí pouhá zmínka, jediné slovo, aby v nás znovu rozezvučelo už zdánlivě zapomenuté, krásné a malebné nářečí, které jsme od kolébky slýchali v matčině mluvě.

Pokud jde o ústup lidové mluvy, nejvíce jej zaznamenáváme s rozvojem průmyslu a dopravy, kdy došlo k většímu pohybu obyvatelstva. Lidé dojížděli za prací i do vzdálených míst a seznamovali s novými výrazovými prostředky a přenášeli je do svých domovů. Tak docházelo k pozvolnému ústupu původního nářečí. Zvláště v závěru 20. století byl tento proces dynamický.

Nástup 21. století znamenal v důsledku velkých společenských proměn ještě větší atak na útlum lidové slovesnosti. Po sjednocení Evropy do Evropské Unie vyvstala nutnost vzájemného dorozumění, tedy znalosti cizích jazyků. Ústup nářečí zdá se být definitivní.

I za těchto podmínek původní krajová nářečí stále přežívají. Jsou oživována generací nejstarší. Vedou ji k tomu vzpomínky z dětství na mateřskou řeč. Lidoví tvůrci takto uchovávají lidovou mluvu pro další generace, písňovou i slovesnou tvorbou v podobě bajek, veršů, povídek i písní. Námětově čerpají ze vzpomínek na minulost, ale neváhají zaznamenat také různá dění a nešvary současné společnosti. Někdy to jsou témata vážná, jindy rozverná, se kterými se ve svých verších vtipně vypořádávají.

V průběhu let se mi dostalo do rukou několik tiskovin, psaných nářečím. Zamýšlel jsem provést určité srovnání krajových dialektů, aby vynikla bohatost, pestrost a zvukomalebnost lidové mluvy. Tato drobná publikace si nečiní nárok na odborné pojednání, má být pouze nahlédnutím, špehýrkou do pokladnice lidové mluvy, která, i přes nános obecné češtiny, stále přetrvává.

Richard Sobotka

Valašsko

Krajina neotřelé krásy. Hory se vrší jedna za druhou. Při pohledu z Radhoště, Kněhyně nebo z Lysé hory připomínají horské hřebeny neklid mořské hladiny. Pěnkava zpívá v koruně povichrem pokrouceného stromu. Slunce se prodírá mlžkou po ránu až na dno údolí, kde uspěchaný pramen nakonec zklidní dovádivé skotačení z kamene na kámen, doprovázené žblunkavou písničkou. Pralesní prostory se neočekávaně otevřou, a tu se naskytne výhled jakoby z nebeských výšin dolů do údolí na osady v podhůří.

Les a les bez konce, a přece za zátočinou mýtinka a na ní chaloupka. A zase jako by ses octl na konci světa. Ale jen co se poodhrne clona větví lesního ostrohu, tam další samota. Lidé jako by se tady tlačili blíž k nebesům. Slunce má na hřebenech hor za jasných dnů jinou chuť a voní jinak. Za temných nocí myriády hvězd pokryjí oblohu, až se tají dech.

Nepatrný radhošťský sedmikvítek chválí vše, co roste a dýchá a žije a modlí se a raduje se a pláče. Každý v úžasu postojí nad tou krajinou boží.

František Bartoš ve své knize „Lid a Národ“ uvádí: Nářečí valašské je nejzachovalejší, nejpřesnější a nejpěknější ze všech dialektů českomoravských; tak plynně a tak lahodně, jako z úst Valašky karlovské nezní nikde řeč naše česká.

Ještě po druhé světové válce se hovořilo na Valašsku ryzí valaštinou. Přitom téměř každá obec měla své jazykové odlišnosti. Radikální změna nastala v polovině 20. století v důsledku pronikání průmyslu do hornatého Valašska. Tehdy do nově založené továrny Tesla Rožnov přišli zapracovat místní obyvatele a řídit výrobu technici z Čech (Praha, Vrchlabí). Jako odborníci měli dominantní postavení, jejich čeština tak v průběhu pouhých několika let téměř zcela vytěsnila místní nářečí.

Původně ryze český výraz hele pozvolna i na Valašsku zdomácněl, struha se proměnila ve strouhu, mýdlo v mejdlo, trúba je po novu trouba, pro děvče se vžil původně hanlivý výraz holka, ze strýce je strejc, valašské stařenky a staříčci udělali místo babičkám a dědečkům.

Nové výrazové prostředky se postupně zabydlely i v zapadlých horských údolích Valašska. V závěru 20. století osmdesátiletý Jan Blinka, který prožil celý svůj život na Dolní Bečvě, také zcela počeštil svůj jazyk, ale při hovoru přece tu a tam z podvědomí vykutal původní výraz, například bratrůch, ve smyslu bratrův, a tím jediným slovem rozezvučel malebné valašské nářečí.

Navzdory jazykové unifikaci se podnes na některých místech udrželo krajové nářečí.

Velké Karlovice

Na Valašsku žila lidová básnířka Marie Chovanečková, provdaná Petřvalská. Narodila se 3. 11. 1923 ve Velkých Karlovicích. Žila v rodné obci, pracovala v zemědělství. Básně psala od devíti let. Po smrti manžela v roce 1997 se přestěhovala do Vsetína. Zemřela 11. 2. 2003, pohřbena byla 16. 2. 2003 na hřbitově u kostela Panny Marie Sněžné ve Velkých Karlovicích.

Z její tvorby je mimo jiné známá například báseň Nenáhliť sa! Vypráví se v ní, jak svárlivý manžel našel jednou v talíři, co tam nepatřilo …jeden raz sem v jídle našel muchu… A hned zle spustil na ženu. Ta chudera zbledla a se slzou v oku povídá: Tož, šak si sám vař! Chlap furiantsky - coby ne, ale brzy zjistí, že to není tak jednoduché …máčka též žádnéj neměla chuti… Ale věděl si rady, šel do hospody …pojím si dnes, tajak páni jeďá… Jenže porce byla slabá, navíc …a na spodku našel sem – půl švába! Darmo …gořalkú sem zapíjal ty zlosti… Hlad ho po návratu z hospody přihnal doma v kuchyni k troubě a co tam …od večeře, myslím, í to zbylo… s velkou chutí všecko snědl. Druhý den hledá roba v troubě …zášvrlku tu měla sem pro prasa… Konečně chlapovi došlo: Na mú dušu, stará, já ju zed!

Valašsko v literární tvorbě učitelky a spisovatelky Heleny Mičkalové z Velkých Karlovic je v jejich knihách O čem si vyprávjajú Karlovjané a Co se Karlovjanom stalo aj nestalo nejen čarovné, také malebné a libozvučné. Třicet let sbírala a zaznamenávala vyprávění karlovských pamětníků, aby tuto mravenčí a záslužnou práci posléze zúročila v uvedených knížkách. Nářečí dodává vyprávění neobyčejné kouzlo.

Hornatý charakter krajiny Velkých Karlovic modeloval nejen tamní usedlíky, ale také bájné bytosti. Spoluvytvářel příběhy. Také naděloval jednotlivým místům názvy. Tak …Ve Velkých Karlovicách sa každý kopeček nejak menuje. V údolí Tísňavy je místo Na Potokoch. Šlahorka je kopec ošlehaný větřisky. Na Ztracenci mlha nechala bloudit portáše, když chytali Ondru při švercování. Na Medvědí se kdysi objevil starý medvěd… živil sa haferámi, jabky a všelijakú takú žúželů… Jen se to rozneslo, zakrátko se …medvěďámi hýbala celá hospoda. Košelovská republika existuje od doby, co Seroň lozil v bílé košili po stromech a lámal četinu na stel. Na Spáleném vyhořel les. A Soláň byl údajně pojmenován podle soli, kterou objevil pacholek, ale gazda ho kvůli utajení vzácného nálezu zabil, tak se sůl ztratila a nikdo neví, kde je.

U lidí na Valašsku hrály významnou roli poklady. Dochovaly se návody jak poklad objevit, získat, a také jak se při tom chovat. Chudí Valaši netoužili po získání pokladu z hamižnosti, z touhy po náhlém zbohatnutí a po zahálčivém životě, pouze si chtěli v těžkém živobytí přilepšit. A když se jim poklad objevit podařilo, obyčejně brali jen pro svou potřebu, třeba jen dvě hrsti. Na to však někdy nešťastník pro samou hamižnost zapomněl, pak …Truhla sa přeškobrtla a peníze sa sypaly do potoka. Jan sa smutno díval, jak tam z peněz plavú edem listy ze stromúch.

Vypomoct si k majetku se dalo také prostřednictvím kouzelné knížky křištofky. Hdo z ní uměl čnúť, uměl aj čarovať, aj dobývať poklady. S křištofkou se muselo umět zacházet, jinak si člověk čarováním i uškodil. Zájem byl o ni velký, a když se knížka Jurovi ztratila …hledál a nenašél. Roznéslo sa, že jedna bosorka si ju poščala na věčnú oplátku. Těch knížek křištofek nebylo hodně, ale proslýchá se, že …V Karlovicách má ešče jedna byť, ale nihdo neví hde a u koho. Je o ní pěkně ticho.

Vyprávění v nářečí lze dnes zaslechnout už jen výjimečně u starých pamětníků, stále však lahodí uchu zvukomalebností. Tak je tomu v příběhu, kdy mora trápila lidi. V podobě kočky si zasedla na jednoho chlapa a …pár nocích si pogajdovala… Ale když znovu přišla …chlap fík nožem a přirazil ju ke stěně u kerej stála.

Malebné nářečí dokresluje příběh o zamrazeném (začarovaném) zbojníkovi Čajanovi, kterého se nechytila střelená ani ťatá, a který na svou nezranitelnost tak hřešil, až se při bitce portášům posmíval …Tu ňa střel! Otevřel hubu a ukazoval do ní… na jediné zranitelné místo. Jeden z portášúch namířil a trefíl. Čajan spadnúl mrtvý na zem, byl konec kúzla.

Barva slov dotváří také vyprávění o tom, jak se ve Smolných horách objevily za dramatických okolností u povozu taženého čtyřmi černými koňmi stvořiska (čarodějnice) …jakých nihdo ešče neviděl. Začaly vůz chytať za lúkotě, ukrutně jačély, až sa zdálo, že všeci ohluchnú.

Charakteristickým je i optimistický způsob vyprávění. V chalupě na Měkynce se usadily hned dvě smrtě …Edem tak jim kosti břinkotaly. Nepřišly si pro něčí život, ale ukrádaly hospodáři obilí a brambory. Ten se na ně nachystal, a když zase vrzly dveře od sklepa …Tatulka smýk ju topořiskem, edem tak spištěla. Smrtě utekly, ale nevyšly naprázdno, sebraly hospodáři alespoň fajfku. …Na vývratě seďá dvě smrtě a jak pépú z fajky, tak si pépú… Když začal tatulka hromcovat, utekly do hory …fajku nevrátily.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vůně mateřštiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.