Garth Nix

Sabriel

Garth Nix

Sabriel

© Garth Nix, 1995

Translation © Milan Žáček, 2004

Illustrations © Marta Macková, 2004

Cover design © HarperCollins Publishers. Background

design by Larry Rostant.

© TRITON, 2004

ISBN 80-7254-524-8

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

obsah

prolog

kapitola 1.

kapitola 2.

kapitola 3.

kapitola 4.

kapitola 5.

kapitola 6.

kapitola 7.

kapitola 8.

kapitola 9.

kapitola 10.

kapitola 11.

kapitola 12.

kapitola 13.

kapitola 14.

kapitola 15.

kapitola 16.

kapitola 17.

kapitola 18.

kapitola 19.

kapitola 20.

kapitola 21.

kapitola 22.

kapitola 23.

kapitola 24.

kapitola 25.

kapitola 26.

kapitola 27.

kapitola 28.

kapitola 29.

epilog

Garth Nix (nar. 1963)

Mé rodině a přátelům

prolog

Byli ve Starém království, sotva víc než tři míle ode Zdi, ale to stačilo. Na opačné straně Zdi v Ancelstierre bylo vidět polední slunce a široko daleko ani obláček. Tady zapadalo slunce za mraky a právě se spustil silný liják, který přišel dříve, než stačili postavit stany.

Porodní bába si přitáhla plášť blíž ke krku a opět se sklonila nad ženou. Z nosu jí na vzhlížející tvář dopadaly kapky deště. Dech báby se rozplýval v oblaku bílé páry, ale od rodičky se žádné podobné vzdušné stopy nešířily.

Porodní bába si povzdechla a pomalu se napřímila; tímto jediným pohybem sdělila přihlížejícím vše, co potřebovali vědět. Žena, která se k nim připotácela do lesního tábora, zemřela; držela se života jen tak dlouho, aby jej předala děťátku po svém boku. Ale když bába dojemně drobné tělíčko ležící vedle mrtvé ženy zvedla, tvoreček se v ovinovačce zachvěl a znehybněl.

„To dítě taky?“ zeptal se jeden z přihlížejících, muž, který měl na čele popelem čerstvě nakreslený znak Výsady. „Takže nebude třeba ani křtu.“

Zvedl paži, aby si setřel znak z čela, najednou však ustrnul, neboť mu ruku sevřely sněhobílé prsty a jediným rychlým pohybem mu ji stlačily dolů.

„Mír s vámi!“ pravil klidný hlas. „Nechci vám ublížit.“

Bílá ruka uvolnila sevření a postava, jež právě promluvila, vystoupila do kruhu světla. Ostatní ji sledovali, aniž ji přivítali a aniž uvolnili ruce, kterými zběžně vykreslili znaky Výsady nebo sáhli po tětivách luků a jílcích.

Muž vykročil k tělům a zadíval se na ně. Potom se obrátil na přihlížející a odhrnul si kápi. Odhalil tvář patřící člověku, jenž se ubírá po stezkách daleko od slunečního světla, poněvadž měl mrtvolně bledou kůži.

„Říkají mi Abhorsen,“ řekl a jeho slova prochvěla okolo stojícími lidmi jako vlna, jako by vhodil velký a těžký kámen do tůně nehybné vody. „A křest dnes večer bude.“

Výsadní mág pohlédl na raneček v rukou porodní báby a poznamenal: „To dítě je mrtvé, Abhorsene. Jsme tuláci, žijeme svůj život pod otevřenou oblohou; často bývá krutý. Známe smrt, pane.“

„Ne tak jako já,“ odpověděl Abhorsen a usmál se, až se mu sněhobílá pokožka u koutků úst zkrabatila a obnažila stejně bílé zuby. „A já říkám, že to dítě ještě není mrtvé.“

Muž se pokusil podívat Abhorsenovi do očí, ale zaváhal a otočil se ke svým druhům. Nikdo se nehýbal, neučinil ani žádné gesto, dokud se neozvala jedna z žen: „To se provede docela snadno. Označ to dítě, Arrenile. Rozbijeme nový tábor u Leoviho brodu. Přijď za námi, až tu budeš hotov.“

Výsadní mág souhlasně přikývl a ostatní se rozešli, aby rozebrali zpola postavený tábor. Pracovali pomalu, protože odcházeli jen neochotně, ale naplňovala je ještě větší neochota zůstávat v blízkosti Abhorsena, jehož jméno bylo prodchnuto tajemstvími a nevyslovenými strachy.

Když se porodní bába pohnula, aby dítě položila a odešla, Abhorsen řekl: „Počkej. Bude tě třeba.“

Bába se podívala na dítě a všimla si, že je to holčička. Kdyby neležela tak nehnutě, vypadala by, že jen spí. Bába o Abhorsenech už slyšela, a kdyby holčička mohla žít… Obezřele dítě zase zvedla a podala je Výsadnímu mágovi.

„Jestliže Výsada ne…“ spustil muž, ale Abhorsen pozvedl bledou ruku a přerušil ho.

„Uvidíme, co si Výsada přeje.“

Muž znovu spočinul zrakem na dítěti a povzdechl si. Potom z mošny vytáhl malou lahvičku, podržel ji ve vzduchu a hlasitě se pustil do zaříkávání, které znělo jako začátek Výsady; zaklínadlo, které vyjmenovávalo všechny formy, které žijí či rostou, nebo kdysi žily nebo budou ještě někdy žít, a pouta, která je všechny drží pohromadě. Zatímco mluvil, lahvičku prozářilo světlo pulzující rytmem zaříkávadla. Zaklínač zmlkl. Dotkl se lahvičkou země, přiložil si ji ke znaku na čele a nakonec ji obrátil nad dítětem.

Jakmile se žhnoucí tekutina rozstříkla dítěti na hlavičce, okolní lesy prozářil ohromný záblesk a kněz vykřikl: „Podle Výsady, jež poutá všechny formy, nazýváme tě…“

Za normálních okolností by v tomto okamžiku rodiče dítěte vyslovili jeho jméno. Tady však promluvil pouze Abhorsen, a ten pravil:

„Sabriel.“

Jen co slovo vyřkl, knězi z čela zmizel znak a pomalu se vytvořil na čele dítěte. Výsada křest přijala.

„Ale… vždyť je mrtvá!“ zvolal Výsadní mág a opatrně se dotkl čela, aby se ujistil, že popel vskutku zmizel.

Nedostalo se mu žádné odpovědi, protože porodní bába upírala přes oheň zrak na Abhorsena a Abhorsen upíral zrak na – nic. V očích se mu odrážely tančící plameny, ale on je neviděl.

Z těla mu pomalu začala stoupat studená mlha, která se šířila k mágovi a porodní bábě, jež utekla na opačnou stranu ohně – chtěla se vzdálit, ale teď byla příliš vyděšená, aby prchla.

Uslyšel, že holčička pláče, to bylo dobré. Kdyby se dostala za První bránu, dokázal by ji vrátit jen po důkladnější přípravě a za následného rozředění její duše.

Proud byl silný, ale on tento úsek řeky znal a přebrodil se kolem tůní a vírů, které doufaly, že ho stáhnou pod hladinu. Už cítil, jak mu voda vysává duši, díky pevné vůli ho však připravila jen o barvu, nikoli o podstatu.

Zastavil se, aby se zaposlouchal, a když uslyšel, že křik slábne, spěšně se vydal kupředu. Možná už byla u brány a měla každou chvíli zemřít.

První bránu tvořil mlžný závoj s jediným temným otvorem, jímž řeka vtékala do ticha na druhé straně. Abhorsen k němu uháněl a pak se zastavil. Děvčátko se ještě nedostalo na opačnou stranu, ale bylo to jen proto, že je cosi zachytilo a zvedlo. Z černé vody se tyčil stín temnější než brána.

Čněl několik stop nad Abhorsena a tam, kde se dalo očekávat, že bude mít oči, mu žhnuly bledé bludičky. Linul se z něj obludný zápach zdechlin – teplý puch, který oslaboval chlad řeky.

Abhorsen se k netvorovi pomalu přiblížil, přičemž nespouštěl oči z dítěte, které netvor nedbale držel v temnotě podpaží. Dítě spalo, nikoli však klidně, a natahovalo se k netvorovi a hledalo matčin prs. Stín od sebe děvčátko odtáhl, jako by bylo horké či žíravé.

Abhorsen z pásu, který měl přepnutý přes hruď, pomalu vytáhl malý ruční zvonek a pokrčil zápěstí, aby zacinkal. Ale temný netvor děvčátko pozvedl a promluvil suchým, syčivým hlasem, jakoby se plazil had po štěrku:

„Duše tvojí duše, Abhorsene. Nemůžeš mě začarovat, když ji držím. A možná ji vezmu za bránu, kam už odešla její matka.“

Abhorsen poznal, s kým mluví, zamračil se a zvonek vrátil na své místo. „Máš novou podobu, Kerrigore. A teď dlíš na této straně První brány. Kdo byl natolik pošetilý, že ti sem pomohl?“

Kerrigor se široce zazubil a Abhorsen si všiml ohňů, které mu hořely hluboko v hrdle.

„Jeden z obvyklých snaživců,“ zaskuhral. „Leč nezkušených. Neuvědomil si, že půjde o výměnu. Ale běda, jeho život nestačil, abych se dostal za Poslední bránu. Ovšem nyní jsi mi přišel na pomoc ty.“

„Já, který jsem tě spoutal za Sedmou branou?“

„Ano,“ zasyčel Kerrigor. „Myslím, že si uvědomuješ ironii této situace. Ale jestli to dítě chceš…“

Pohnul se, jako by chtěl vhodit děvčátko do vody, a při tom trhnutí je probudil. Holčička se hned rozplakala a natáhla pěstičky, aby uchopila Kerrigorovu stinnou hmotu jako záhyby pláště. Netvor vyjekl, pokusil se ji odtáhnout, ale drobné ručky ho pevně držely a on byl nucen trhnout vší silou, aby ji od sebe odhodil. Děvčátko s vřískotem dopadlo do proudu řeky, která ji okamžitě popadla, ale Abhorsen se bez meškání vrhl kupředu a vyrval ji jak řece, tak Kerrigorovým chňapajícím rukám.

Pak ustoupil, jednou rukou vytáhl stříbrný zvonek a dvakrát zazvonil. Cinkání zaznělo zvláštně tlumeně, ale nezpochybnitelně, a jasný zvuk zůstal viset ve vzduchu; čerstvý a pronikavý, plný života. Kerrigor sebou při cinkotu škubl a upadl nazad do temnoty, kterou tvořila brána.

„Nějaký blázen mě brzy přivede zpátky a pak…“ vykřikl, když ho strhl proud pod hladinu. Voda zavířila a zazurčela a pak začala opět hladce plynout.

Abhorsen se na bránu chvíli díval, potom si povzdechl, a jakmile vrátil zvonek zpátky do pásu, podíval se na dítě, které držel v náručí. Děvčátko mu pohled opětovalo, dívalo se na něho tmavýma očima, stejnýma, jako byly ty jeho. Už jí stačila zmizet barva z kůže. Abhorsen jí úzkostlivě přiložil ruku na znamení na čele a ucítil zář duše v jejím těle. Výsadní znak uchoval její život, který měla odplavit řeka. Právě duše jejího života tak popálila Kerrigora.

Děvčátko se na něho usmálo, potichu si zabroukalo a Abhorsen ucítil, jak mu úsměv cuká koutky jeho vlastních úst. S úsměvem na rtech se otočil a pustil se do dlouhého brodění řekou, k bráně, která je oba vrátí jejich vlastním živým tělům.

* * *

Děvčátko zakňouralo zlomek vteřiny předtím, než Abhorsen otevřel oči, takže porodní bába už stačila zpolovice oběhnout dohasínající oheň a už natahovala ruce, aby je vzala do náruče. Na zemi křupal led a Abhorsenovi visely z nosu rampouchy. Otřel si je rukávem a naklonil se nad dítětem, jako každý dychtivý otec po narození svého potomka.

„Jak se má naše holčička?“ zeptal se a porodní bába se na něho tázavě zadívala, neboť mrtvé dítě se probudilo k hlasitému životu, byť zůstávalo mrtvolně bílé jako on.

„Jak jste slyšel, pane,“ odpověděla. „Má se moc dobře. Možná je tu na ni trochu zima…“

Muž ukázal směrem k ohni, vyřkl slovo a oheň se prudce rozhořel: námraza okamžitě roztála a dešťové kapky se změnily na páru.

„To do rána postačí,“ pronesl Abhorsen. „Potom ji odnesu k sobě domů. Budu potřebovat chůvu. Půjdeš se mnou?“

Porodní bába zaváhala a podívala se na Výsadního mága, který se stále zdržoval na opačné straně ohně. Muž pohled neopětoval, a tak se znovu zadívala na holčičku, která jí naříkala v náručí.

„Vy jste… vy jste…“ zašeptala porodní bába.

„Nekromant?“ doplnil ji Abhorsen. „Jenom jistého druhu. Miloval jsem ženu, která tady leží. Byla by žila, kdyby milovala jiného, ale nestalo se tak. Sabriel je naše dítě. Nevidíš tu podobu?“

Porodní bába ho sledovala, jak se předklonil a Sabriel si od ní vzal a začal ji chovat na hrudi. Děvčátko se uklidnilo a za několik vteřin usnulo.

„Ano,“ odpověděla porodní bába. „Půjdu s vámi a budu se o Sabriel starat. Musíte však najít kojnou…“

„A řekl bych, že ještě mnoho dalšího,“ zamyslel se Abhorsen. „Můj dům není vhodným místem pro…“

Výsadní mág si odkašlal a přešel k nim kolem ohně.

„Pokud hledáte člověka, který ví něco o Výsadě,“ začal váhavě, „rád bych vám sloužil, protože jsem ji ve vás ucítil, pane, i když jen nerad opustím své druhy na cestách.“

„Možná to ani nebude třeba,“ odpověděl Abhorsen a usmál se při myšlence, která ho náhle napadla. „Rád bych věděl, jestli by vaše vůdkyně něco namítala, kdyby se k její družině připojili dva noví členové. Moje práce vyžaduje, abych cestoval, a neexistuje žádná končina království, která by nepocítila otisk mých nohou.“

„Vaše práce?“ zeptal se muž a trochu se zachvěl, i když už nebylo zima.

„Ano,“ Abhorsen na to. „Jsem nekromant, ale ne běžného druhu. Tam, kde ostatní příslušníci našeho řemesla mrtvé probouzí, já je ukládám ke spánku. A ty, kteří ulehnout nechtějí, spoutávám – nebo se o to snažím. Jsem Abhorsen…“

Znovu se zadíval na holčičku a dodal, skoro se stopou překvapení: „Otec Sabriel.“

kapitola 1.

Králíka někdo přejel už před několika minutami. Růžové oči mu zmatněly a krev mu potřísnila čistou bílou srst. Nepřirozeně čistou srst, protože právě utekl z koupele. Pořád jemně voněl levandulovou vodou.

Nad králíkem stála vysoká, podivně bledá žena. Přes tvář jí zlehka visely černočerné, módně zastřižené vlasy. Nebyla nalíčená ani ji nezdobily šperky; jedinou výjimkou byl smaltovaný školní odznak, který měla přišpendlený k předepsanému modrému svetru. Ten spolu s dlouhou sukní, punčochami a střízlivými botami prozrazoval, že je školačka. Na jmenovce pod odznakem stálo „Sabriel“. Římská „VI“ a zlacená korunka znamenaly, že chodí do šestého ročníku a zároveň zastává funkci školní dozorkyně.

Králík byl nesporně mrtvý. Sabriel od něho vzhlédla a zadívala se zpátky přes cihlovou příjezdovou cestu, která ubíhala od silnice a stáčela se k impozantní bráně z tepaného železa. Nápis nad branou, vyvedený zlatými pseudogotickými písmeny, oznamoval, že jde o bránu do Wyverleyské akademie. Menší písmena dodávala, že škola byla „založena roku 1652 pro mladé dámy z lepších rodin“.

Přes bránu usilovně šplhala drobná postavička, která se mrštně vyhýbala hrotům, jejichž účelem bylo podobným aktivitám bránit. Postava posledních několik stop seskočila a rozběhla se, až se jí rozevlály copy a na cihlách jí začaly klapat boty. Měla skloněnou hlavu, aby dosáhla většího zrychlení, ale když nabyla potřebné rychlosti, vzhlédla, spatřila Sabriel a mrtvého králíka a vykřikla.

„Čumáčku!“

Sabriel sebou při dívčině výkřiku trhla, na chvíli se zarazila, potom vedle králíka poklekla a natáhla jednu bledou ruku, aby se ho dotkla mezi dlouhýma ušima. Zavřela oči a ztuhla jí tvář, jako by se náhle proměnila v kámen. Z jemně pootevřených rtů se jí vydralo slabé zašeptání, podobné větru přicházejícímu z velké dálky. Na konečcích prstů se jí vytvořila námraza, která ojínila i asfalt pod jejíma nohama a koleny.

Druhá dívka za běhu uviděla, jak přepadá přes králíka a kácí se na silnici, ale v posledním okamžiku ještě stačila natáhnout ruku, aby nespadla úplně. Za vteřinu už znovu nabyla rovnováhu a musela použít obě ruce, aby zadržela králíka – králíka, kterým už nepochopitelně prochvíval život; oči měl jasné a lesklé a toužil jí utéct se stejnou dychtivostí, s jakou utekl z koupele.

„Čumáčku!“ vyjekla znovu dívka, když Sabriel vstala a podala jí králíka, kterého držela za kůži na zátylku. „Ach, mockrát ti děkuju, Sabriel! Když jsem uslyšela, jak brzdí to auto, pomyslela jsem si…“

Když jí Sabriel králíka podala a nedočkavé ruce jí potřísnila krev, zaváhala.

„Bude v pořádku, Jacinto,“ odpověděla Sabriel unaveně. „Je to jenom škrábnutí. Už se zahojilo.“

Jacinta si Čumáčka pečlivě prohlížela, potom vzhlédla k Sabriel, přičemž se jí v očích začaly zračit první náznaky strachu.

„Pod tou krví nic není,“ zakoktala Jacinta. „Cos to…“

„Já nic,“ odsekla jí Sabriel. „Ale možná bys mi měla říct ty, co děláš mimo prostor školy.“

„Honím Čumáčka,“ odpověděla Jacinta s projasňujícíma se očima, když se život začal vracet do běžnějších kolejí. „Vidíš, že…“

„Nevymlouvej se,“ plísnila ji Sabriel. „Vzpomeň si, co v pondělí říkala na shromáždění paní Umbradová.“

„Já se nevymlouvám,“ namítala Jacinta. „To je důvod.“

„Tak to budeš moct vysvětlit i paní Umbradové.“

„Ale Sabriel! To bys přece neudělala. Víš, že jsem honila Čumáčka. Nikdy bych nevyběhla ven…“

Sabriel pozvedla ruce v předstírané odevzdanosti a ukázala zpátky k bráně.

„Jestli se dovnitř vrátíš do třech minut, jako bych tě neviděla. A tentokrát si bránu otevři. Nebude zamčená, dokud se nevrátím.“

Jacinta se usmála, celá tvář se jí rozzářila, otočila se a pospíchala zpátky po příjezdové cestě s Čumáčkem přitisknutým ke krku. Sabriel se na ni dívala, dokud nezmizela za branou, a potom, zatímco zůstala přelomená v pase, podlehla otřesům a rozechvěla se zimou. Stačila chvilka slabosti a porušila slib, který dala svému otci i sobě samé. Byl to jen králík a Jacinta ho tak miluje – ale k čemu to povede? Od oživení králíka už není daleko k oživení člověka.

A co je horší, bylo to tak snadné. Duši zachytila přímo u pramene řeky a vrátila ji zpět pouhým gestem moci; tělo zacelila jednoduchými Výsadními symboly, když vystoupily ze Smrti do Života. Dokonce nepotřebovala zvonky ani další nekromantické pomůcky. Jen hvízdnutí a vlastní vůli.

Smrt a to, co po ní následuje, nepředstavovaly pro Sabriel žádné tajemství. Přála si však, aby tomu tak bylo.

Sabriel trávila na Wyverleyské akademii poslední pololetí – vlastně už jen poslední tři týdny. Už složila zkoušky: byla první v angličtině, stejně dopadla v hudební výchově, byla třetí v matematice, sedmá v přírodopisu, druhá v bojových uměních a čtvrtá v etiketě. Skončila také daleko před všemi ostatními v magii, ale to se na vysvědčení neobjevilo. Magie fungovala jen v těch oblastech Ancelstierre, které se nacházely poblíž Zdi, jež vymezovala hranici se Starým královstvím. Ve vzdálenějších končinách byla společensky nepřijatelná, pokud se vůbec ještě vyskytovala, a slušní lidé se o ní nezmiňovali. Wyverleyská akademie stála jen čtyřicet mil od Zdi, těšila se všeobecně dobré pověsti a vyučovala magii ty studentky, které dostaly zvláštní povolení od rodičů.

Sabrielin otec, když vyšel ze Starého království následovaný pětiletou holčičkou, pro níž chtěl najít soukromou internátní školu, si ji vybral právě z tohoto důvodu. Za první rok zaplatil dopředu stříbrnými starokrálovskými deniery, které obstály i v kradmé zkoušce studeným železem. Poté přicházel za dcerou na návštěvu dvakrát za rok, vždycky uprostřed léta a zimy. Při každé příležitosti se zdržel několik dní a nezapomněl donést další stříbrné mince.

Ředitelka měla Sabriel pochopitelně v oblibě. Zdálo se totiž, že ji zřídkavost otcových návštěv vůbec nezneklidňuje, jak tomu bylo u ostatních dívek. Jednou se paní Umbradová Sabriel zeptala, jestli jí to vadí, a znepokojila ji odpověď, že otec dívku ve skutečnosti navštěvuje mnohem častěji, než kolikrát dal najevo. Paní Umbradová neučila magii a nechtěla o ní vědět nic kromě příjemného faktu, že někteří rodiče jsou ochotni zaplatit slušné částky za to, že budou jejich dcery vzdělány v základech čarodějnictví a kouzlení.

Paní Umbradová rozhodně nechtěla vědět, jak se Sabriel setkává se svým otcem. Sabriel se naopak na jeho neoficiální návštěvy vždycky těšila, pozorovala měsíc a sledovala jeho pohyb v kůží vázaném almanachu, který uváděl jednotlivé měsíční fáze v obou královstvích a poskytoval cenné informace o ročních obdobích, přílivu a odlivu a dalších efemeridách, které si na obou stranách Zdi nikdy neodpovídaly. Abhorsenův vyslanec se vždycky objevoval při západu měsíce.

Sabriel se za těchto nocí zamykala do své studovny (to bylo privilegium spjaté se šestou třídou – předtím se musela tajně vkrádat do knihovny), stavěla na oheň konvici, popíjela čaj a četla si v knize, dokud se nezvedl charakteristický vítr, nezhasil oheň, nevypnul elektrické světlo a nezacloumal okenicemi – jak nakonec vždycky vyšlo najevo, šlo o nezbytné přípravy pro příchod fosforeskujícího vyslance jejího otce, který se poté objevoval v prázdném křesle.

Toho listopadu se Sabriel na otcovu návštěvu obzvláště těšila. Měla být už poslední, protože akademie se chýlila ke konci a ona se s ním chtěla pobavit o své budoucnosti. Paní Umbradová si přála, aby pokračovala ve studiu na univerzitě, ale to by znamenalo ještě více se vzdálit od Starého království. Zeslábla by její kouzla a otcovy návštěvy by se musely omezit na skutečnou fyzickou přítomnost, a tak by byly ještě zřídkavější. Na druhé straně přechod na univerzitu by znamenal možnost zůstat s některými kamarádkami, s nimiž strávila prakticky celý život, s dívkami, s nimiž v pěti letech začala chodit do školy. Otevřel by se jí i větší svět společenských styků, obzvláště s mladými muži, kterých byl na Wyverleyské akademii zoufalý nedostatek.

A nevýhodu související se ztrátou magie by možná vynahradilo oslabení sklonů zabývat se smrtí a mrtvými…

Tyto myšlenky se Sabriel honily hlavou, když čekala s knihou v ruce a se zpola vypitým šálkem čaje nebezpečně balancujícím na opěradle křesla. Byla skoro půlnoc a Abhorsen se ještě neobjevil. Sabriel se dvakrát podívala do almanachu a dokonce otevřela okenice, aby se zadívala dalekohledem na oblohu. Měsíc nebyl nikde vidět a po otci nebylo ani stopy. Poprvé za její život se stalo, že se neobjevil, a tu najednou pocítila úzkost.

Sabriel se jen zřídkakdy zamýšlela, jak se ve skutečnosti žije ve Starém království, ale teď se rozpomněla na staré příběhy a zpola zapomenuté vzpomínky na dobu, kdy v něm žila s Poutníky. Abhorsen byl mocný čaroděj, ale i tak…

„Sabriel! Sabriel!“

Ze zamyšlení ji vytrhl pištivý hlásek, který vzápětí následovala spěšná zaklepání a škubání za kulatou kliku. Sabriel si povzdechla, zvedla se z křesla, zachytila šálek a odemkla dveře.

Za nimi stálo děvčátko, které v roztřesených rukou kroutilo tam a zpátky nočním čepcem. Tvář mělo bílou strachem.

„Olwyn!“ vydechla Sabriel. „Co se děje? Je Sussen zase špatně?“

„Ne,“ zavzlykala dívka. „Uslyšela jsem nějaké zvuky za dveřmi do věže a myslela jsem si, že je to Rebece a Ila, které se tam schovaly, aby si tam beze mě užily půlnoční hody, a tak jsem se podívala…“

„Cože?“ vykřikla poplašeně Sabriel. Uprostřed noci nikdo neotvíral dveře vedoucí ven, určitě ne tak blízko Starému království.

„Je mi to líto,“ zvolala Olwyn. „Nechtěla jsem. Nevím, proč jsem to udělala. Nebyla tam Rebece s Ilou – byl tam jakýsi černý stín a pokoušel se dostat dovnitř. Bouchla jsem dveřmi…“

Sabriel odhodila šálek s čajem a protlačila se podél Olwyn. Už byla v polovině chodby, když uslyšela, jak se za ní rozbil porcelán, a potom Olwynino vyděšené zalapání po dechu, když spatřila, jak přezíravě zachází s kvalitním nádobím. Sabriel na nic nedbala a rozběhla se k otevřeným dveřím západní ložnice a v běhu rukou bouchala do vypínačů. Když ke dveřím doběhla, zevnitř se ozval křik rychle stoupající do hysterického sborového vřeštění. V ložnici spalo čtyřicet dívek – většinou žákyň prvního ročníku, všechny mladší jedenácti let. Sabriel se zhluboka nadechla a vstoupila do dveří s prsty spletenými v magickém posunku. Ještě než se stačila rozhlédnout, poznala, že se ocitla v přítomnosti smrti.

Ložnice byla velmi dlouhá a úzká, měla nízkou střechu a malá okna. Obě strany lemovala lůžka a skříňky. Na vzdáleném konci vedly dveře ke schodišti do Západní věže. Měly být zamčeny zevnitř i zvenku, ale zámky jen zřídkakdy odolaly mocnostem Starého království.

Dveře byly otevřené. Stál v nich nepopsatelně černý tvar, jako by někdo z noci vystřihl lidskou postavu a dal si záležet, aby vybral kus bez jakýchkoli hvězd. Tvar neměl žádné rysy, ale hlava se mu kolébala ze strany na stranu, jako by i těch několik málo smyslů, které měl, pracovaly jen na omezenou vzdálenost. V jedné ruce se čtyřmi prsty kupodivu třímal naprosto obyčejný pytel, jehož hrubě utkaná látka ostře kontrastovala s jeho vlastním bizarním tělem.

Sabrieliny ruce se pohybovaly v komplikovaném posunku, vykreslovaly symboly Výsady, jež vyvolávaly spánek, ticho a zklidnění. Mávnutím ukázala na obě strany ložnice a vykreslila jeden z klíčových symbolů, kterým spoutala všechny ostatní. Všechny dívky v místnosti rázem zmlkly a pomalu se odebraly na lože.

Tvor přestal kývat hlavou a Sabriel poznala, že nyní soustředil pozornost výhradně na ni. Pomalu se posunul, zvedl jednu nemotornou nohu a vykročil jí kupředu, na chvilku se zastavil, potom položil druhou kousek před první. Sunul se těžkopádným valivým pohybem, který na tenkém koberci vydával podivný šouravý zvuk. Zatímco míjel jednotlivé postele, elektrické lampy nad nimi se jednou rozsvítily a zhasly.

Sabriel spustila ruce podél boků a soustředila pohled na střed tvorova trupu, kde zkoumala materiál, z něhož byl vytvořen. Přiběhla sem bez pomůcek či nástrojů, ale toto uvědomění v ní vyvolalo jen chvilkové zaváhání; hned nato sklouzla přes hranici do Smrti, s očima stále upřenýma na vetřelce.

Řeka jí protékala kolem nohou, studená jako vždycky. Světlo, šedé a prosté jakéhokoli tepla, se pořád táhlo k naprosto plochému obzoru. V dálce slyšela rachot První brány. Teď už jasně viděla tvorovu skutečnou podobu; už ji nehalila gloriola smrti, kterou si přinesl do světa živých. Byl to obyvatel Starého království, zhruba humanoidních rysů, ale podobou bližší opici než člověku a zjevně obdařený jen náznaky inteligence. Kromě toho však na něm bylo i něco jiného a Sabriel omyla studená vlna strachu, když spatřila, jak mu ze zad vychází černé vlákno a ztrácí se pod ním v řece. Někde, za První branou nebo možná ještě dál, tato pupeční šňůra spočívala v rukou Mistra. Dokud bude toto vlákno existovat, netvor bude pod absolutní kontrolou svého pána, ten bude moci používat jeho smysly a duši, jak se mu zlíbí.

Tu něco zacloumalo Sabrieliným fyzickým tělem a dívka neochotně trhla svými smysly, aby se dostala zpátky do světa živých. Když se jí přes smrtelně studené tělo převalila vlna horka, slabě se jí zvedl žaludek.

„Co je to?“ zeptal se klidný hlas, který se jí přiblížil k uchu. Starý hlas zabarvený mocí Výsadní magie – slečna Greenwoodová, školní magistra.

„Je to Mrtvý sluha – nehmotná forma,“ odpověděla Sabriel a pozornost opět upřela na tvora. Ten došel do poloviny ložnice a pořád soustředěně pokládal jednu nohu za druhou. „Bez vlastní vůle. Něco ho vyslalo zpátky do světa živých. Je ovládán zpoza První brány.“

„Proč je tady?“ zeptala se magistra. Působila klidně, ale Sabriel cítila, jak se jí v hlase hromadí symboly Výsady, tvoří se jí na jazyku – symboly, které uvolní blesky a plameny, ničivé síly země.

„Není zřetelně zlovolný ani se nepokusil způsobit opravdovou škodu…“ odpověděla Sabriel pomalu a v mysli rozebírala jednotlivé možnosti. Už byla zvyklá vysvětlovat slečně Greenwoodové čistě nekromantické aspekty magie. Magistra ji učila Výsadní magii, ale nekromantie v osnovách rozhodně nebyla. Sabriel se nekromantii naučila víc, než jí bylo milé, od otce… a přímo od Mrtvých. „Chvíli nic nedělejte. Pokusím se s ním promluvit.“

Znovu se přes ni přelil chlad, zakousl se do ní, když se jí kolem nohou opět rozlila řeka, dychtivá strhnout ji pod hladinu a odnést pryč. Sabriel soustředila veškerou svou vůli a z chladu se stal pouze dojem, jenž nepředstavoval žádné nebezpečí, a z proudění pouze příjemné chvění kolem jejích nohou.

Tvor byl už blízko, jako tomu bylo i ve světě živých. Sabriel napřáhla obě ruce a zatleskala; pronikavý zvuk se odrážel v ozvěnách déle, než by tomu bylo kdekoli jinde. Než ozvěna utichla, Sabriel zahvízdala několik tónů a i ty se začaly vracet v ozvěnách, líbezné zvuky uvnitř prudkosti zatleskání.

Tvor sebou při těchto zvucích trhl a přitiskl si ruce k uším. Upustil pytel. Sabriel sebou překvapeně škubla. Pytle si předtím nevšimla, možná proto, že ani nečekala, že by jej tvor mohl mít u sebe. Jen velmi málo neživých věcí existovalo v obou sférách, říši živých i mrtvých.

Ještě více ji překvapilo, když se tvor náhle předklonil a zanořil se do vody, v níž rukama začal po pytli šmátrat. Skoro okamžitě jej našel, ale za cenu toho, že ztratil rovnováhu. Jakmile se pytel ocitl nad hladinou, proud tvora strhl pod ni. Sabriel si s úlevou oddechla, když spatřila, jak se smeká pryč, potom zalapala po dechu, když tvor vynořil hlavu nad hladinu a zařval: „Sabriel! Je tom můj posel! Vezmi si ten pytel!“ Hlas patřil Abhorsenovi.

Sabriel vyrazila kupředu a tu se k ní napřáhla ruka, jež v prstech třímala pytel. Dívka se natáhla, hmátla do prázdna, pak to zkusila znovu. Pytel se ocitl bezpečně v jejím sevření, avšak tvora už definitivně strhl proud pod hladinu. Sabriel se za ním ještě dívala a uslyšela, jak náhle zesílilo burácení První brány, k čemuž docházelo vždycky, když někdo proplul za její práh. Otočila se a začala se brodit zpátky proti proudu do místa, odkud se mohla bez obtíží vrátit mezi živé. Pytel se jí pronášel v ruce a v žaludku cítila tíživý tlak. Pokud posel opravdu patřil Abhorsenovi, potom se on sám nebyl schopen vrátit do říše živých.

A to znamenalo, že buď zemřel, nebo ho uvěznilo něco, co mělo projít za Poslední bránu.

Opět se jí udělalo zle od žaludku a Sabriel celá roztřesená padla na kolena. Na rameni ucítila magistřinu ruku, ale pozornost i nadále upírala na pytel, který svírala v ruce. Nemusela se dívat kolem sebe, aby se ubezpečila, že tvor zmizel. Jeho projev ve světě živých zanikl v okamžiku, kdy se jeho duše ocitla za První branou. Zůstala po něm jen hromada hřbitovní plesniviny, která se ráno zamete a vyhodí.

„Co jsi to udělala?“ zeptala se magistra, zatímco si Sabriel pročesávala rukama vlasy, z nichž na pytel ležící před jejími koleny vypadávaly ledové krystalky.

„Měl pro mě vzkaz,“ odpověděla Sabriel. „Tak jsem ho převzala.“

Otevřela pytel a zašmátrala uvnitř. Sevřela ruku na jílci meče, vytáhla jej a stále zasunutý v pochvě si jej položila vedle sebe. Nemusela jej vytahovat, aby si uvědomila, že má na čepeli vyryté symboly Výsady – matný smaragd v hrušce a odřená záštita s bronzovými destičkami jí byly tak známé jako ty tuctové školní příbory. Byl to meč Abhorsena.

Kožený pás, který vytáhla hned nato, byl zhotoven ze staré hnědé kůže široké jako lidská dlaň a vždycky byl jemně cítit po včelím vosku. Viselo z něj sedm trubkovitých váčků seřazených od nejmenšího, velikosti malé lahvičky na léky, až k poslednímu, velkému jako malý džbánek. Pás byl ušit tak, aby se mohl nosit přepásaný přes hruď, a váčky z něj visely kolmo k zemi. Sabriel otevřela ten nejmenší a vytáhla drobný stříbrný zvonek s tmavou, pečlivě vyleštěnou mahagonovou rukojetí. Jemně jej uchopila, ale srdce se přece jen slabě zakývalo a zvonek vydal vysoký líbezný tón, který přetrvával v mysli i poté, co zvuk odezněl.

„Otcovo náčiní,“ zašeptala Sabriel. „Nástroje nekromanta.“

„Ale vždyť jsou na zvonku a na rukojeti vyryty… znaky Výsady!“ zvolala magistra, která na věci hleděla s neskrývaným zaujetím. „Nekromantie je Volná magie, kterou neovládá Výsada…“

„Otec byl jiný,“ odvětila Sabriel nepřítomně, zatímco se pořád dívala na zvonek, který držela v ruce, a myslela na otcovy hnědé vrásčité ruce třímající zvonky. „Spoutává, neprobouzí. Byl věrným služebníkem Výsady.“

„Tak to nás brzy opustíš, není to tak?“ zeptala se najednou magistra, když Sabriel zvonek vrátila do váčku a vstala, s mečem v jedné ruce a s pásem v druhé. „Právě jsem to spatřila, v odrazu zvonku. Procházelas Zdí…“

„Ano. Do Starého království,“ řekla Sabriel, když jí náhle došla celá pravda. „Otci se něco stalo… ale já ho najdu… tak přísahám při Výsadě, kterou si nesu.“

Dotkla se na čele svého Výsadního znaku, který nakrátko zahořel a zase pohasl, jako by nikdy neexistoval. Magistra přikývla a sama se rukou dotkla vlastního čela, kde žhnoucí znamení znenadání zastínilo všechny stopy, jež na něm zanechal čas. Když pohaslo, po obou stranách ložnice se začal ozývat šelest a slabé vzlyky.

„Zavřu dveře a všechno dívkám vysvětlím,“ poznamenala magistra rozhodně. „Ty bys měla radši jít a… připravit se na zítřek.“

Sabriel přikývla a odešla. Spíše než na to, co se mohlo stát jejímu otci, se snažila soustředit na praktickou stránku cesty. Co možná nejčasněji odjede taxíkem do Bainu, nejbližšího města, a tam pak nasedne do autobusu jedoucího na hranici Ancelstierre, sousedící přímo se Zdí. Bude-li mít štěstí, dostane se tam někdy po poledni…

Mimo těchto plánů se v mysli neustále vracela k Abhorsenovi. Co se mohlo stát, že zůstal uvězněný ve Smrti? A může doufat, že s tím sama něco svede, i kdyby se jí opravdu podařilo proniknout do Starého království?

kapitola 2.

Hranice Ancelstierre se táhla od pobřeží k pobřeží, ubíhala rovnoběžně se Zdí, ve vzdálenosti asi půl míle. Na rezivějících ocelových kůlech spočívaly skládací drátěné bariéry podobající se napíchnutým červům; předsunutý obranný val střežící spletitou síť zákopů a betonových bunkrů. Řada z těchto opěrných bodů byla uzpůsobena ke kontrole území vpředu, jakož i vzadu, a za zákopy se táhlo skoro stejně velké množství ostnatého drátu, jenž střežil zadní pozice.

Ve skutečnosti hranice mnohem úspěšněji bránila lidem z Ancelstierre ve vstupu do Starého království, než jak se jí to dařilo u starokrálovských tvorů přicházejících opačným směrem. Každý tvor, který byl dosti mocný na to, aby překonal Zeď, si obvykle uchovával dostatek magie, aby na sebe vzal podobu vojáka; nebo se stal neviditelným a jednoduše se vydal tam, kam se mu zlíbilo bez ohledu na ostnaté dráty, kulky, ruční granáty a minomety – které velice často vůbec nefungovaly, obzvláště, když vanul vítr ze severu, ze Starého království.

Vzhledem k nespolehlivosti techniky nosili ancelstierští vojáci z hraniční posádky na polních uniformách ještě brnění, na přilbách měli nosní a krční chránítka a v odřených pochvách ukrývali krajně staromódní mečovité bodáky. Na zádech nosili krunýře, či správně řečeno „štíty, malé, určené pouze pro hraniční posádku“, jejichž původní khaki barva se už dávno ztratila pod jasně vymalovaným brigádním či osobním značením. Maskování se na tomto konkrétním stanovišti nikdy nepovažovalo za důležité.

Sabriel sledovala četu mladých vojáků pochodujících kolem autobusu, zatímco čekala, až se turisté před ní vyženou z předních dveří, a přemýšlela, co si asi tak myslí o své podivné službě. Většina musela být naverbována daleko na jihu, kde se přes Zeď nekradla žádná kouzla, která by otevírala trhliny v tom, co považovali za realitu. Tady cítila, jak bobtná magický potenciál a prochvívá ovzduším jako elektrické výboje před bouřkou.

Zeď sama o sobě vypadala za pustinou drátů a zákopů dosti obyčejně. Stejně jako každý jiný pozůstatek minulosti. Byla kamenná a starobylá, asi čtyřicet stop vysoká a opatřená cimbuřím. Nebylo na ní nic pozoruhodného, dokud pozorovateli nedošlo, jak dokonale je zachována. A pokud byl navíc obdařen zrakem, mohl vidět, že kameny se hemží Výsadními symboly – symboly v ustavičném pohybu, jež se pod povrchem kamene svíjí a otáčejí, kloužou a přeskupují.

Poslední stvrzení podivnosti tohoto místa leželo za Zdí. Na ancelstierské straně bylo jasno a chladno a zářilo tu slunce – za Zdí však Sabriel viděla, jak se snáší sníh a sněhem obtěžkané mraky se tlačí těsně ke Zdi, kde se náhle zastavují, jako by se oblohou prohnal nějaký mocný klimatický nůž.

Sabriel se dívala, jak sněží, a poděkovala svému almanachu. Ten byl zhotovený knihtiskem, jehož ražba v silném, jakoby plátěném papíru zanechala stupně, čímž mezi řádky nejistě balancovala spousta ručně psaných vysvětlivek. Jedna kostrbatá poznámka napsaná rukou, o níž věděla, že nepatřila jejímu otci, uváděla, jaké počasí lze v té či oné oblasti očekávat v tom kterém období. U Ancelstierre stálo: „Podzim. Nejspíš bude chladno.“ U Starého království bylo uvedeno: „Zima. Rozhodně bude sněžit. Lyže nebo sněžnice.“

Poslední turista vyšel ven a nedočkavě se hnal k vyhlídkové terase. Ačkoli vojsko a vláda turisty od návštěv hranice odrazovaly a v okruhu dvaceti mil ode Zdi pro ně nebylo připraveno žádné ubytování, každý den mohl přijet jeden autobus, jehož osazenstvu bylo umožněno podívat se na Zeď z věže umístěné dosti daleko za hraniční čárou. Avšak i k tomuto ústupku častokrát nedošlo, neboť když vanul vítr ze severu, autobus se obvykle několik mil od věže porouchal a turisté jej museli pomáhat odtlačit zpátky do Bainu – přičemž se před nimi rozjížděl stejně záhadně, jako se zastavoval.

Úřady rovněž měly jisté pochopení pro těch několik málo lidí, kteří obdrželi povolení vycestovat z Ancelstierre do Starého království, jak si Sabriel všimla poté, co úspěšně sešla ze schůdků autobusu s batohem, běžkami, hůlkami a mečem, které hrozily, že se jí rozsypou na všechny strany. Velká cedule hned vedle autobusové zastávky ji upozorňovala:

HRANIČNÍ VELITELSTVÍ

SEVERNÍHO VOJENSKÉHO SBORU

Nedovolené opuštění hraniční zóny je přísně zakázáno.

Každý, kdo se pokusí projít hraniční zónou,

bude bez varování zastřelen.

Cestovatelé s povolením se musí hlásit na štábu hraničního

velitelství.

MĚJTE NA PAMĚTI:

NEBUDETE VAROVÁNI

Sabriel si upozornění se zájmem přečetla a ucítila, jak se jí v těle vzrušením zrychluje tep. Její vzpomínky na Staré království byly matné, vnímané očima malého dítěte, ale byla si dobře vědoma, jak v ní s mocí Výsadní magie, kterou cítila všude kolem sebe, sílí pocit tajuplnosti a úžasu – pocit něčeho mnohem živějšího, než je asfaltové cvičiště a červená výstražní cedule. A mnohem větší svobody, než zažila na Wyverleyské akademii.

Nicméně tento pocit úžasu a vzrušení byl obestřen i hrůzou, kterou ze sebe nedokázala setřást, hrůzou podnícenou strachem z toho, co se mohlo dít jejímu otci… co už se mu mohlo stát.

Šipka na ukazateli určujícím, kam mají jít cestovatelé s povolením, zjevně mířila k asfaltovému cvičišti, lemovanému nabílenými balvany, a řadě nevábných dřevěných budov. Kromě nich tu bylo vidět jen začátky spojovacích zákopů, jež se zarývaly do země a potom se klikatě blížily k dvojité linii zákopů, pevnůstek a opevnění, jež stály naproti Zdi.

Sabriel si je chvíli prohlížela a všimla si barevného záblesku, když z jednoho zákopu vyskočilo několik vojáků a zamířilo k drátům. Zdálo se jí, že místo pušek si nesou kopí, a tu ji napadla otázka, proč byla hranice postavena pro potřeby moderní války, když na ní slouží lidé, kteří očekávají spíše něco středověkého. Potom si vzpomněla na rozhovor s otcem a na jeho poznámku, že hranice byla vymyšlena kdesi daleko na jihu, kde si stratégové odmítají připustit, že tato hranice se od všech ostatních střežených hranic velice liší. Ještě asi před sto lety stála zeď i na ancelstierské straně; nízký val vytvořený z udusané hlíny a rašeliny, který nicméně zaznamenal jisté úspěchy.

S myšlenkou na tento rozhovor Sabriel uprostřed drátěné pustiny rozeznala nevysoký pahrbek rozbrázděné země a uvědomila si, že se dívá na místo, kde stávala jižní zeď. Při tomto pohledu jí rovněž došlo, že to, co považovala za kůly rozeseté mezi řadami ostnatých drátů, je něco jiného – vysoké konstrukce podobající se spíše kmenům malých stromků, z nichž byly osekány všechny větve. Připadaly jí povědomé, ale nedokázala určit, co přesně znamenají.

Sabriel na ně pořád upírala zrak a uvažovala, když tu se jí kousek za pravým uchem ozval hlasitý a nepříliš příjemný hlas.

„Co si myslíte, že tu děláte, slečno? Tady se promenádovat nemůžete. Zpátky do autobusu, nebo vzhůru do věže!“

Sabriel sebou trhla a co nejrychleji se otočila, přičemž jí jedním směrem vyklouzly běžky a druhým tyčky a zarámovaly jí hlavu ve svatoondřejském kříži. Hlas patřil statnému, leč docela mladému vojákovi, jehož ježaté kníry bojechtivost spíše naznačovaly, než by ji dokazovaly. Na rukávu měl dva zlaté prýmky, ale neměl na sobě ani drátěnou košili, ani přilbu, které Sabriel zahlédla na ostatních vojácích. Voněl pěnou na holení a mastkem a byl natolik čistý, vymydlený a sebevědomý, že si ho Sabriel okamžitě zařadila jako byrokrata v současnosti přestrojeného za vojáka.

„Jsem občanka Starého království,“ odpověděla klidně a upřeně se mu zadívala do rudé tváře s prasečími očky způsobem, jakým slečna Prionteová učila dívky ve čtvrtém ročníku etikety dávat pokyny nižším domácím sloužícím. „Vracím se tam.“

„Dokumenty!“ vyzval ji voják po chvilkovém zaváhání při zmínce o Starém království.

Sabriel mu věnovala mrazivý úsměv (také součást učiva slečny Prionteové) a učinila rituální posunek konečky prstů – symbol otevírání, skrytých věcí vycházejících najevo, odhalování. Zatímco prsty vykreslovala znamení, symbol si vytvářela i v mysli a pak jej spojila s dokumenty, které měla ve vnitřní kapse koženého kabátu. Prsty vykreslené a v mysli vytvořené symboly splynuly a dokumenty se jí ocitly v ruce. Ancelstierský pas, jakož i mnohem vzácnější dokument, který ancelstierské hraniční velitelství vydávalo lidem, již měli styky v obou zemích: ručně vázaný průkaz totožnosti zhotovený knihtiskem na ručně vyrobeném papíře, na němž byla místo fotografie kresba z pera nějakého umělce a nachové otisky palců ruky i nohy.

Voják zamrkal, ale nic neřekl. Když přebíral nabízené dokumenty, Sabriel napadlo, že si možná myslí, že mu předvedla nějaký salonní trik. Nebo si toho možná nevšiml. Možná že zde, tak blízko Zdi, je Výsadní magie běžná.

Muž si dokumenty pečlivě prohlédl, ale nebyl na něm znát žádný obzvláštní zájem. Sabriel si podle způsobu, jakým osahával její zvláštní pas, už začala být jistá, že to není nikdo důležitý. Zjevně ještě nikdy žádný podobný neviděl. A už před ním začala zlomyslně splétat Výsadní symbol trhnutí či chňapnutí, aby mu dokumenty vyškubla z rukou a vrátila si je do kapsy předtím, než svými prasečími očky pochopí, o co tu jde.

Ale hned v první vteřině posunku za sebou a po obou stranách ucítila šlehnutí jiného Výsadního kouzla – a uslyšela klapot okovaných podrážek na asfaltu. Trhla hlavou od dokumentů, ohlížela se doprava doleva, až cítila, jak jí přes čelo šlehají vlasy. Z přístřešků a zákopů se hrnuli vojáci s mečovitými bodáky v rukou a puškami u ramen. Několik z nich na sobě mělo odznaky a Sabriel si uvědomila, že je identifikují jako Výsadní mágy. Prsty splétali ochranné symboly a bloky, které měly Sabriel zastavit nehnutě na místě a připoutat ji k vlastnímu stínu. Hrubá kouzla, ale formulovaná s netušenou silou.

Sabriel se myslí a rukama instinktivně pustila do série symbolů, které měly tato pouta eliminovat, ale tu se jí posunuly lyže, sklouzly jí do náručí a dívka sebou při úderu mimovolně škubla.

V tom okamžiku jeden voják vyběhl z řady ostatních. Na stříbrných hvězdách přilby se mu zalesklo slunce.

„Stůjte!“ vykřikl. „Desátníku, ustupte od ní!“

Desátník, hluchý k hučení Výsadních kouzel, slepý k žhnutí částečně vykreslených znamení, vzhlédl od dívčiných dokumentů a chvilku nevěřícně zíral. Strach mu v obličeji vymazal veškerý výraz. Potom pasy upustil a odklopýtal pryč.

Při pohledu do jeho tváře si Sabriel rázem uvědomila, co znamená použít magii na hranici; zůstala nehnutě stát a ničila v mysli všechna částečně zformulovaná znamení. Lyže jí sklouzly skoro až do dlaní, vázání se jí na chvilku zachytila na předloktí, pak se utrhla a s rachotem dopadla na zem. Vojáci vyrazili kupředu a během několika vteřin kolem ní vytvořili kruh. Meči jí mířili přímo na hrdlo. Sabriel spatřila stříbrné pásy, jimiž byly pokryty čepele, a neuměle vykreslené Výsadní symboly a rázem vše pochopila. Tyto zbraně byly vyrobeny proto, aby zabíjely už mrtvé tvory – šlo o podřadné verze meče, který jí visel u pasu.

Muž, který vykřikl – důstojník, uvědomila si Sabriel –, se sklonil a zvedl její pasy. Chvíli si je prohlížel, potom k ní vzhlédl. Oči měl světle modré a zračila se v nich směsice tvrdosti a soucitu, která Sabriel připadla důvěrně známá, ačkoli ji nedokázala k nikomu přiřadit – dokud si nevzpomněla na oči svého otce. Abhorsen měl oči tak tmavě hnědé, až se zdály být černé, ale vyjadřovaly podobný pocit.

Důstojník pas zavřel, zastrčil si jej za opasek a dvěma prsty si posunul přilbu; přitom odhalil Výsadní znamení, jež stále žhnulo jakýmsi zbytkovým ochranným kouzlem. Sabriel obezřele zvedla ruku a potom, protože jí v ničem nebránil, natáhla prsty a symbolu se jimi dotkla. Jen co tak učinila, i voják natáhl ruku a dotkl se symbolu na jejím čele – Sabriel ucítila dobře známé víření energie a přepadl ji pocit, jako by se řítila do jakési nekonečné galaxie hvězd. Hvězdy tu však představovaly Výsadní symboly pospojované v nějakém úžasném tanci, který neměl začátek ani konec, ale svým pohybem obsahoval a popisoval celý svět. Sabriel znala jen malý zlomek symbolů, ale poznala, co vyjadřuje jejich tanec, a ucítila na sobě čistotu Výsadního proudění.

„Neposkvrněné Výsadní znamení,“ pronesl nahlas důstojník, když sklouzl prsty zpátky k bokům. „Není to žádný netvor ani vyslanec.“

Vojáci ustoupili, zasunuli meče do pouzder a zamáčkli bezpečnostní západky. Pouze rudolící desátník se nehýbal, oči měl stále upřené na Sabriel, jako by si nebyl jistý, na co se to vlastně dívá.

„Představení skončilo, desátníku,“ řekl důstojník a jeho hlas a pohled už opanovala tvrdost. „Vraťte se do pokladny. Během svého působení tady spatříte ještě podivnější věci – nemíchejte se do nich a třeba zůstanete naživu!“

„Tak to bychom měli,“ pravil, zpoza opasku vytáhl Sabrieliny dokumenty a podal je dívce. „Jste dcera Abhorsena. Já jsem plukovník Horyse, velitel jednoho nevelkého oddílu místní posádky – jednotky, které vojsko s oblibou říká Průzkumná jednotka severní hranice a kterou všichni ostatní nazývají Příhraniční zvědové –, poněkud nesourodé skupiny Ancelstierranů, kterým se podařilo získat Výsadní znamení a určité malé znalosti magie.“

„Ráda vás poznávám, pane,“ vyhrkla Sabriel, jak jí bylo vštěpováno ve škole, aniž stačila větu potlačit. Věděla, že tak odpovídá školačka, a ucítila, jak se jí na bledých lících rozlévá ruměnec.

„Nápodobně,“ odvětil plukovník a předklonil se. „Mohu vám vzít lyže?“

„Kdybyste byl tak hodný,“ souhlasila Sabriel a vrátila se k formálnímu vyjadřování.

Plukovník je lehce zvedl, pečlivě k nim přivázal hůlky, znovu upevnil vázání, která se uvolnila, a celý náklad si zasunul do svalnatého podpaží.

„Domnívám se správně, že hodláte přejít do Starého království?“ zeptal se Horyse, když našel těžiště břemene a ukázal na červenou ceduli na vzdáleném konci cvičiště. „Budete muset projít kontrolou na hraničním velitelství – je třeba vyřídit několik formalit, ale nebude to dlouho trvat. Chystá se pro vás někdo… Abhorsen… přijít?“

Při zmínce o Abhorsenovi mu trochu přeskočil hlas; u tak sebevědomého muže šlo o podivné zaváhání. Sabriel se na něho podívala a spatřila, jak očima sklouzl z meče u jejího boku k pásu se zvonky, který měla přepnutý přes hruď. Bylo jasné, že poznal Abhorsenův meč a že je obeznámen i s významem zvonků. S nekromantem se setkalo jen velmi málo lidí, ale každý, komu se to podařilo, si zapamatoval jeho zvonky.

„Znal jste… znáte mého otce?“ zeptala se. „Navštěvoval mě, dvakrát ročně. Myslím, že chodíval právě tudy.“

„Ano, to jsem ho vídával,“ odpověděl Horyse, když se vydali přes okraj cvičiště. „Ale poprvé jsem se s ním setkal už před dvaceti lety, kdy jsem sem byl odvelen jako subalterní důstojník. Byla to zvláštní doba – velice zlá, pro mě i pro všechny ostatní vojáky na hranici.“

Pak se uprostřed chůze náhle zastavil, s hlasitým dupnutím nechal dopadnout na zem botu a očima opět zabloudil ke zvonkům a Sabrielině sněhobílé pokožce, ostře kontrastující s jejími černými vlasy, černými jako asfalt pod jejich nohama.

„Vy jste nekromantka,“ řekl bez okolků. „Takže tomu asi budete rozumět. Tento přechod viděl příliš mnoho bitev, příliš mnoho mrtvých. Než ti pitomci na jihu převzali všechno pod své velení, přechod se každých deset let posouval, vždy k následující bráně ve Zdi. Ale před čtyřiceti lety jakýsi… byrokrat… vyhlásil, že se s přesuny přestane. Bylo to mrhání veřejnými prostředky. Toto měl a má být jediný přechod. Bez ohledu na fakt, že tu postupem času dochází k takové koncentraci smrti smíšené s Volnou magií, prosakující sem přes Zeď, že ne všemu se…“

„Chce zůstat mrtvé,“ přerušila ho potichu Sabriel.

„Ano. Když jsem sem přijel, potíže právě začínaly. Mrtvoly nechtěly zůstávat v zemi – jak naši lidé, tak netvoři ze Starého království. Vojáci zabití den předtím se objevovali na cvičišti. Tvorové, kterým byl znemožněn přechod, vstávali z mrtvých a páchali větší škody, než kolik jich udělali, když byli naživu.“

„Co jste podnikli?“ zeptala se Sabriel. O spoutávání a manipulování se skutečnou smrtí toho věděla hodně, ale neznala je v takovém měřítku. Nyní se poblíž nevyskytovali žádní Mrtví tvorové, protože kolem sebe vždycky instinktivně vycítila styčnou plochu mezi životem a smrtí, a zde panovala stejná situace jako na čtyřicet mil vzdálené Wyverleyské akademii.

„Naši Výsadní mágové se tento problém pokoušeli řešit, ale neznali žádné konkrétní symboly, které by tvory… vrátily smrti… uměli jen zničit jejich fyzickou podobu. Někdy to stačilo, někdy nikoliv. Museli jsme vracet vojáky do Bainu nebo i dále, aby se vzpamatovali z toho, co velitelství rádo považovalo za záchvaty davové hysterie nebo šílenství.

Já jsem tehdy nebýval Výsadní mág, ale vydával jsem se s hlídkami do Starého království a začínal jsem se učit. Při jedné pochůzce jsme potkali muže, který seděl u Výsadního kamene na vrcholku kopce shlížejícího na Zeď a na hranici.

Jelikož ho hranice očividně zajímala, velitele hlídky napadlo, že bychom ho měli podrobit výslechu a zabít, kdybychom zjistili, že je nositelem nečisté Výsady nebo nějakým volnomagickým netvorem v lidské podobě. Ale to se samozřejmě nestalo. Byl to Abhorsen a přicházel za námi, protože se doslechl o Mrtvých.

Zavedli jsme ho do tábora, kde se setkal s generálem velícím posádce. Nevím, na čem se dohodli, ale mám za to, že úkolem Abhorsena bylo spoutávat mrtvé a na oplátku mu mělo být poskytnuto ancelstierské občanství a neomezená možnost přecházet Zeď. Potom každopádně vlastnil dva pasy. Tak či onak, další dva měsíce strávil vyřezáváním větrných píšťal, které vidíte tamhle mezi těmi dráty…“

„Ach tak!“ zvolala Sabriel. „Přemýšlela jsem, co jsou zač. Větrné píšťaly. To mnohé vysvětluje.“

„Jsem rád, že tomu rozumíte,“ opáčil plukovník. „Mně jsou pořád záhadou. Jednak nevydávají žádné zvuky, i když do nich vítr duje ostošest. A potom jsou opatřeny Výsadními symboly, které jsem předtím, než je na ně vyryl, nikde neviděl a s nimiž jsem se od té doby nesetkal na žádném jiném místě. Když je na ně však začal umisťovat… každou noc jeden… Mrtví začali postupně mizet a už se neprobouzeli žádní noví.“

Došli na opačný konec cvičiště, kde vedle spojovacího zákopu stála další červená cedule, na níž bylo uvedeno: „Velitelství hraniční posádky. Zavolejte a vyčkejte příchodu hlídky.“

Telefonní aparát a řetěz se zvonem dotvrzovaly už dobře známý kontrast této hranice. Plukovník Horyse zvedl sluchátko, zatočil klikou, chvíli poslouchal a potom je zase položil. Zakabonil se a třikrát rychle za sebou zatahal za zvon.

„No prostě,“ pokračoval, zatímco čekali na hlídku. „Ať už to bylo cokoliv, fungovalo to. Takže jsme Abhorsenovi hluboce zavázáni, a proto je jeho dcera u nás váženým hostem.“

„Spíše než si mě vážit, měli byste mi spílat jako poslu špatných zpráv,“ podotkla Sabriel tiše. Chvíli váhala, protože mluvit o Abhorsenovi, aniž by se jí do očí draly slzy, bylo nesmírně těžké, potom však rychle pokračovala, aby měla všechno za sebou. „Důvodem, proč jdu do Starého království, je… abych se podívala po otci. Něco se mu stalo.“

„Doufal jsem, že máte jiný důvod, abyste nesla jeho meč,“ řekl Horyse. Přesunul si lyže do podpaží levé ruky, aby si uvolnil pravou ruku, kterou opětoval pozdrav dvěma strážným, kteří vedle sebe utíkali spojovacím zákopem za klapotu okovaných podrážek na dřevěných fošnách.

„Myslím, že došlo k nejhoršímu,“ dodala Sabriel a zhluboka se nadechla, aby nezačala vzlykat. „Je uvězněný ve Smrti… nebo… nebo je možná mrtvý. A jeho pouta se uvolní.“

„Větrné píšťaly?“ zeptal se Horyse, přičemž postavil na zem konce lyží a v pozdravu ustrnul na půli cestě k čelu. „Všichni Mrtví by sem zase přišli?“

„Píšťaly vyluzují píseň, která je slyšet jenom ve Smrti,“ odpověděla Sabriel, „a pokračují ve spoutávání, které započal Abhorsen. Spoutaní jsou však k němu vázáni a píšťaly nebudou mít žádnou moc, jestliže… nebudou mít žádnou moc, jestliže se Abhorsen sám nyní octl mezi Mrtvými. Nebudou už dál nic poutat.“

kapitola 3.

„Nepřináleží mi, abych poslovi vyčítal zprávy, které přináší,“ řekl Horyse, když podával šálek čaje Sabriel usazené na čemsi připomínajícím jedinou pohodlnou židli v krytu, jenž tvořil plukovníkovu úřadovnu, „ale sdělujete mi ty nejhorší zprávy za spoustu let.“

„Alespoň že jsem živý posel… a přátelský,“ opáčila tiše Sabriel. Mimo starosti o svého otce si vlastně nepřipouštěla nic jiného. Teď si začínala rozšiřovat znalosti o tom, kým ve skutečnosti je, chápat, že je někým jiným než jen jejím otcem, že pro různé lidi má různé tváře. Jednoduchý obrázek, jak ho viděla – odpočívajícího v křesle v její studovně na Wyverleyské akademii, rozmlouvajícího o tom, jak se jí daří ve škole, o ancelstierské technice, Výsadní magii a nekromantii –, představoval jen omezený pohled, obraz, jenž zachycoval pouze jeden rozměr tohoto člověka.

„Kolik času nám zbývá, než se uvolní Abhorsenova pouta?“ zeptal se Horyse, který takto vtrhl do Sabrieliných vzpomínek na otce. Obrázek otce natahujícího se ve studovně pro šálek čaje zmizel, zapudil ho skutečný čaj, který jí vystříkl ze smaltovaného hrnku a popálil jí prsty.

„Ach! Promiňte mi to. Byla jsem duchem nepřítomna… kolik času nám zbývá do čeho?“

„Uvolnění pout,“ zopakoval plukovník trpělivě. „Kolik času nám zbývá, než pouta povolí a mrtví budou na svobodě?“

Sabriel se v myšlenkách vrátila k otcovým radám a starobylému grimoáru, který se každé prázdniny pomalu učila nazpaměť. Jmenoval se Kniha mrtvých a některé jeho pasáže v ní pořád probouzely hrůzu. Vypadal dosti neškodně; svázaný v zelené kůži se zašlými stříbrnými přezkami. Ale když se člověk podíval bedlivěji, jak kůže, tak stříbro byly ozdobeny Výsadními symboly. Symboly spoutávání a oslepování, uzavírání a uvěznění. Onu knihu mohl otevřít pouze zkušený nekromant… a pouze nezkažený Výsadní mág ji mohl zavřít. Otec svazek přinášel při svých návštěvách a vždycky si jej na konci zase odnášel.

„Záleží na okolnostech,“ odpověděla pomalu a nutila se zvážit tuto otázku objektivně, aniž by se na jejím závěru podepsaly emoce. Pokusila se rozpomenout na stránky, jež zobrazovaly tvorbu větrných píšťal, na kapitoly pojednávající o hudbě a povaze zvuku při spoutávání mrtvých. „Jestli je otec… jestli je Abhorsen… opravdu mrtvý, větrné píšťaly se rozpadnou ve světle nadcházejícího úplňku. Jestliže je uvězněn před Devátou branou, spoutání přetrvá do úplňku, který nastane poté, co přejde za ni, nebo dokud oslabená pouta nerozlomí nějaká mimořádně silná duše.“

„Takže se to časem dozvíme od měsíce,“ pravil Horyse. „Do úplňku zbývá čtrnáct dní.“

„Je možné, že bych mrtvé znovu spoutala,“ řekla Sabriel obezřele. „Tedy v takovéto míře jsem to nikdy nedělala. Ale vím, jak na to. Jediná potíž je v tom, že jestliže otec není… není za Devátou branou, pak mu budu muset co nejdřív pomoci. A než to budu moci udělat, musím se dostat do jeho domu a shromáždit v něm několik věcí… ověřit si několik odkazů.“

„Jak daleko za Zdí je tento dům?“ zeptal se Horyse s vypočítavým výrazem ve tváři.

„To nevím,“ odvětila Sabriel.

„Cože?“

„Nevím to. Naposledy jsem v něm byla, když mi byly čtyři roky. Myslím, že to má zůstat tajemstvím. Otec měl spoustu nepřátel, a to nejen mezi mrtvými. Nepříliš významné nekromanty, volnomagické čaroděje, čarodějky…“

„Zdá se, že vás neznalost trasy nijak nevzrušuje,“ přerušil ji plukovník suše. Poprvé se mu do hlasu vkradla stopa pochyb, dokonce jakési otcovské blahosklonnosti, jako by Sabrielino mládí podrývalo respekt, s nímž k ní, jakožto Výsadnímu mágovi a nekromantce, měl přistupovat.

„Otec mě naučil, jak vyvolat průvodce, který mi poskytne pokyny,“ odpověděla Sabriel střízlivě. „A vím, že cesta k němu netrvá ani čtyři dny.“

To Horysa umlčelo, alespoň na chvíli. Přikývl, a když se opatrně postavil, aby hlavou nenarazil do obnažených trámů krytu, přešel k ocelové kartotéce, která rezivěla působením tmavě hnědého bahna, jež sem prosakovalo bledými deskami obložení. Zkušeným a poměrně mocným trhnutím skříňku otevřel, našel v ní cyklostylovanou mapu a rozvinul ji na stole.

„Nikdy se nám nepodařilo sehnat opravdovou mapu Starého království. Váš otec jednu měl, ale byl taky jediný člověk, který na ní něco viděl – mně se jevila jen jako čtverec z teletiny. Říkal, že je chráněna drobným kouzlem, ale jelikož nás ho nemohl naučit, tak drobné asi nebylo… Takže tato mapa je kopií poslední verze naší terénní mapy a pokrývá tedy jen asi deset mil od přechodu. Neměnné pokyny pro naši posádku nám striktně zakazují, abychom se vydávali někam dále. Často se stává, že hlídky se z větší vzdálenosti už nevracejí. Možná dezertují, možná…“

Tón jeho hlasu napověděl, že se hlídkám stávají ještě horší věci, ale Sabriel se na ně nevyptávala. Na stole se před ní rozprostírala malá část Starého království a jí opět projel záchvěv vzrušení.

„Obvykle se vydáváme po Staré severní cestě,“ pokračoval Horyse a se šustěním přejížděl přes mapu rukou plnou mozolů, které mu na prstech zanechalo časté zacházení s mečem; zvuk připomínal jemné broušení zkušeného řemeslníka. „Pak se hlídky stahují zpátky, buď na jihovýchod, nebo jihozápad, dokud nedojdou ke Zdi. Ubírají se pak podél ní, dokud nenarazí na bránu.“

„Co znamená tento symbol?“ zeptala se Sabriel a ukázala na začerněný čtvereček na vrcholu jednoho vzdálenějšího kopce.

„To je Výsadní kámen,“ odpověděl plukovník. „Nebo v současnosti jeho část. Asi tak před měsícem byl rozštěpen vedví, jako by do něj udeřil blesk. Hlídky mu začaly říkat Rozeklaný hřeben, a pokud je to možné, vyhýbají se mu. Jeho skutečné jméno zní Barhedrinský kopec a ten kámen kdysi uchovával Výsadu pro stejnojmennou obec. Tak tomu přinejmenším bylo před mým příchodem. Pokud ta vesnice pořád existuje, musí ležet více na sever, mimo dosah našich hlídek. Nikdy jsme nezaznamenali žádná hlášení o lidech, kteří by z ní k jižněji položenému Rozeklanému hřebeni přicházeli. Dá se říci, že o lidech nemáme hlášení skoro žádná. Prostě tak. Posádkový deník byl kdysi plný záznamů o stycích s lidmi ze Starého království – se sedláky, kupci, pocestnými a tak dále –, ale kontakty byly za posledních sto let stále řidší a během posledních dvaceti let skoro ustaly. Hlídky mají štěstí, když teď za rok uvidí dva nebo tři lidi. Mám na mysli skutečné lidi, ne žádné netvory, volnomagické výtvory nebo Mrtvé. Těch vídáme až moc.“

„Tomu nerozumím,“ hlesla Sabriel. „Otec mi často vyprávěl o starokrálovských vesnicích a městečkách… dokonce velkých městech. Na některé si vzpomínám z dětství… tak trochu… řekla bych.“

„Dál ve Starém království byste je určitě našla,“ odpověděl plukovník. „Záznamy se zmiňují o velkém množství názvů obcí a měst. Víme, že lidé ze severu říkají oblasti kolem Zdi ‚Pohraničí‘. A neříkají to s žádnou velkou láskou.“

Sabriel nic neřekla, jen ještě více sklonila hlavu nad mapu a uvažovala o cestě, která ji čeká. Rozeklaný hřeben by mohl představovat dobré vodítko. Neleží více než osm mil od hranice, takže by k němu na lyžích mohla dojet ještě před soumrakem, kdyby vyjela náležitě brzy a kdyby za Zdí příliš silně nesněžilo. Rozlomený Výsadní kámen nevěstil nic dobrého, ale v jeho okolí se budou vyskytovat nějaká kouzla a cesta do Smrti bude o to snadnější. Výsadní kameny se často vztyčovaly v místech, kde proudí Volná magie, a křižovatky proudů Volné magie jsou často přirozenými vstupními branami do říše Smrti. Sabriel ucítila, jak jí na zádech naskakuje husí kůže, když si pomyslela, co by takovou bránu mohlo použít, a chvění jí přešlo do prstů spočívajících na mapě.

Najednou vzhlédla a spatřila, jak se plukovník Horyse dívá na její dlouhé bledé ruce, pod jejichž dotykem se stále chvěl tlustý papír mapy. S vypětím vůle třas ovládla.

„Mám dceru skoro ve vašem věku,“ poznamenal potichu. „Doma v Corvere, u manželky. Jí bych přechod do Starého království nedovolil.“

Sabriel mu opětovala pohled a její oči už nebyly těmi nejistými mihotavými lucernami dospívání.

„Osmnáct let je mi jen na první pohled,“ řekla a skoro nostalgickým posunkem se dlaní dotkla vlastní hrudi. „Když mi bylo dvanáct, poprvé jsem kráčela Smrtí. Když mi bylo čtrnáct, potkala jsem Dlícího u Páté brány a zapudila jsem ho za Devátou bránu. Když mi bylo šestnáct, pronásledovala jsem a zahnala jsem Mordikanta, který se přiblížil ke škole. Oslabeného Mordikanta, ale přece… Před rokem jsem obrátila poslední list Knihy mrtvých. Už se necítím být mladá.“

„To je mi líto,“ odpověděl plukovník; potom, jako by sám sebe překvapil, dodal: „Chci říct, že vám přeju něco z těch bláznivých radostí, kterých si užívá moje dcera – něco z té lehkovážnosti, nezodpovědnosti, která se váže k mládí. Ale zároveň si to nepřeju, pokud by vás to mělo oslabit do budoucna. Vybrala jste si těžkou cestu.“

„Volí si stezku chodec, nebo stezka chodce?“ Sabriel ocitovala slova prodchnutá Výsadní magií, která se jí ovíjela okolo jazyka jako doznívající vůně nějakého koření. Tato slova tvořila věnování na předsádce almanachu. Byla také těmi úplně posledními slovy otištěnými bez jakýchkoli dodatků na poslední stránce Knihy mrtvých.

„To už jsem někdy slyšel,“ podotkl Horyse. „Co to znamená?“

„Nevím,“ řekla Sabriel.

„Když to říkáte, čiší z toho síla,“ dodal plukovník pomalu. S otevřenými ústy polkl, jako by se ve vzduchu stále vznášela vůně Výsadní symboliky. „Kdybych tato slova vyslovil já, byla by jen tím. Pouhými slovy.“

„Nedokážu to vysvětlit.“ Sabriel pokrčila rameny a pokusila se o úsměv. „Ale znám jiná rčení, která více odpovídají současné situaci, jako třeba: ‚Poutníče, světlo rána přijmi, ruky noci se však ani netkni.‘ Už musím jít.“

Horyse se nad touto starou říkankou, chovanou v tak velké oblibě babičkami a chůvami, pousmál, ale byl to prázdný úsměv. Ze Sabriel sklouzl pohledem a ta poznala, že uvažuje nad tím, že by jí nedovolil projít Zdí. Pak si povzdechl, krátkým, podrážděným povzdechnutím člověka, kterého nutí k jistým opatřením jen nedostatek jiných možností.

„Dokumenty máte v pořádku,“ řekl nakonec a opět se jí podíval do očí. „A jste dcera Abhorsena. Nemohu udělat nic jiného, než vás pustit. Zároveň se nemohu zbavit pocitu, že vás vydávám nějakému strašlivému nebezpečí. Nemohu s vámi ani poslat hlídku, protože pět skupin je už v terénu.“

„Očekávala jsem, že půjdu sama,“ odpověděla Sabriel. To sice očekávala, ale pocítila i vlnu lítosti. Ochrana v podobě skupinky vojáků by jí dokázala poskytnout velkou útěchu. Strach z osamění v cizí a nebezpečné končině, byť to byla její vlast, číhal hned pod hladinou jejího vzrušení. Strachu postačí málo a vytryskne na povrch. A pořád jí v mysli přetrvával obrázek jejího otce. Otce čelícího obtížím, uvězněného o samotě ve studených vodách Smrti…

„Dobrá tedy,“ rozhodl Horyse. „Seržante!“

Ve dveřích se ihned objevila hlava v přilbě a Sabriel si uvědomila, že před krytem, na schodech vedoucích do spojovacího zákopu, musela celou dobu stát na stráži dvojice vojáků. Uvažovala, jestli něco nezaslechli.

„Připravte mužstvo k přechodu,“ vyštěkl Horyse. „Přechází jedna osoba. Slečna Abhorsenová, zde přítomná. A seržante, jestli vy nebo desátník Rahise byť ve spánku třeba jen ceknete o tom, co jste tady slyšeli, do konce života se budete přehrabovat v hrobech!“

„Rozkaz, pane!“ zazněla rychlá odpověď, kterou zopakoval i nebohý desátník Rahise, který Sabriel připadal, že se opravdu právě probudil.

„Až po vás, slečno,“ pokračoval Horyse a pokynul směrem ke dveřím. „Mohu vám opět nést lyže?“

Armáda při přechodu hranice nijak neriskovala. Sabriel sice stanula pod obrovskou klenbou brány protínající Zeď samu, ale po obou jejích stranách stáli či klečeli v obrácené klínové formaci lučištníci a dvanáct mečířů vedených plukovníkem Horysem se před ní už vydalo k průchodu. Sto kroků za ní, za klikatou linií ostnatého drátu, vyhlíželi z předsunutého stanoviště dva kulometčíci – i když si Sabriel všimla, že tasili i mečovité bodáky a v pohotovostní poloze je zapíchli do pytlů s pískem, což svědčilo o tom, jak málo víry mají ve své vzduchem chlazené vražedné zbraně o pětačtyřiceti otáčkách za minutu.

Pod klenbou nestála žádná opravdová brána, i když po obou stranách se na ní houpaly rezivějící závěsy podobné mechanickým rukám a ze země čněly ostré dubové úlomky, jež připomínaly zuby v polámané čelisti a upomínaly na nějakou explozi moderní chemie či kouzelných sil.

Na starokrálovské straně slabě sněžilo a vítr občas branou zavál několik vloček i do Ancelstierre, kde na teplejší jižní půdě ihned tály. Jedna se Sabriel zachytila ve vlasech. Ta ji lehce setřásla, až jí vločka sklouzla po tváři a dívka ji zachytila jazykem.

Studená voda působila osvěživě a ačkoli nechutnala jinak než jakýkoli jiný roztátý sníh, který kdy pila, představovala první doušek Starého království za třináct let. Sabriel si mlhavě uvědomila, že i tehdy sněžilo. Když ji otec poprvé dovedl na jih do Ancelstierre, nesl ji v náručí.

Tu ji ze zamyšlení vytrhlo zahvízdání a Sabriel spatřila, jak se ze sněhu noří postava doprovázená dvanácti dalšími, které se postavily do dvou řad vystupujících z brány. Dívaly se ven, meče se jim leskly, čepele odrážely světlo, které se samotné odráželo od sněhu. Jen Horyse se obrátil dovnitř a čekal na ni.

S běžkami přehozenými přes rameno se Sabriel propletla úlomky dřevěné výplně brány. Vyšla z klenby, z bahna do sněhu, z jasného slunečního světla do bledé záře padajících vloček, z minulosti do své budoucnosti.

Připadalo jí, že kameny Zdi po obou stranách a nad hlavou ji vítají doma. Stružky Výsadních symbolů začaly protékat zdivem jako déšť prachem.

„Staré království vás vítá,“ pravil Horyse, ale sledoval, jak se Výsadní značky hemží po kamenech, a na Sabriel se ani nepodíval.

Dívka vykročila ze stínu brány a stáhla si kapuci, aby jí uchránila tvář před poryvy sněhu.

„Přeji vaší výpravě hodně zdaru, Sabriel,“ pokračoval Horyse a otočil se na ni. „Doufám… doufám, že se s vámi i s vaším otcem zakrátko zase uvidím.“

Zasalutoval, udělal rázně vlevo v bok a odešel: prosmýkl se kolem ní a odpochodoval branou zpátky, odkud přišel. Jeho muži rozbili formaci a následovali ho. Zatímco si to mašírovali pryč, Sabriel se sehnula, několikrát ve sněhu pohnula lyžemi dopředu dozadu a pak botami vklouzla do vázání. Sníh se snášel vytrvale, ale jen slabě, takže pokrývka na zemi nebyla rovnoměrná. Sabriel pořád dokázala snadno rozeznat Starou severní cestu. Naštěstí se sníh hromadil v příkopech po stranách, a pokud se bude držet těchto úzkých koridorů, stihne dojet do cíle včas. I když se jí zdálo, že ve Starém království je o několik hodin později než v Ancelstierre, počítala, že na Rozeklaný hřeben dorazí ještě před soumrakem.

Uchopila hůlky a ubezpečila se, že otcův meč pohodlně spočívá v pochvě a zvonky správně visí z bandalíru. Napadlo ji, zda nemá vyvolat rychlé Výsadní kouzlo, kterým by se zahřála, ale rozhodla se, že je nepoužije. Cesta se zvolna táhla vzhůru, takže lyžování bude dosti náročné. Jen co se začne pohybovat, v ručně pletené vlněné košili, koženém kabátě a tlustých, dvakrát vycpaných lyžařských pumpkách jí bude zanedlouho ještě pěkně horko.

Zkušeným pohybem vysunula jednu lyži, opačnou rukou před sebe zapíchla hůlku a klouzavě vyrazila kupředu, právě když ji v bráně míjel poslední mečíř. Usmál se na ni, ale Sabriel si ho nevšímala, naopak se soustředila, aby si vytvořila rytmus v pohybu lyží a hůlek. Za několik minut už uháněla po cestě, vytáhlá, tmavá postavička na pozadí bílé krajiny.

kapitola 4.

Prvního mrtvého ancelstierského vojáka našla Sabriel asi šest mil ode Zdi, během posledních skomírajících hodin odpoledne. Kopec, který považovala za Rozeklaný hřeben, se tyčil asi jednu či dvě míle na sever. Zastavila se, aby se podívala na jeho temný obrys, čnící jako obnažený útes ze zasněžené země. Vrchol mu nakrátko zahalil jeden z lehkých nadýchaných mraků, z nichž se občas spustila sprška sněhu nebo zmrzlého deště.

Kdyby se nezastavila, ledově bílou ruku vykukující ze závěje na druhé straně cesty by nejspíš minula. Ale jakmile ji zahlédla, soustředila na ni veškerou pozornost a pocítila dobře známé bodnutí smrti.

Sjela stranou, přičemž jí lyže zaklapaly na obnaženém kamení uprostřed cesty, sklonila se a jemně odhrnula sníh.

Ruka patřila mladému muži oblečenému do předepsané drátěné košile, kterou měl navlečenou na ancelstierské keprové uniformě barvy khaki. Měl světlé vlasy a šedé oči a Sabriel napadlo, že ho tu něco překvapilo, protože v jeho strnulém výrazu nebylo ani stopy po strachu. Jedním prstem se dotkla jeho čela, zavřela mu nevidoucí oči a přiložila své dva prsty na mužova otevřená ústa. Vycítila, že je mrtvý už dvanáct dní. Nebylo vidět nic, co by jednoznačně určovalo příčinu jeho smrti. Aby se dozvěděla víc, musela by mladíka následovat do Smrti. I po dvanácti dnech nebylo příliš pravděpodobné, že by se dostal dále než za Čtvrtou bránu.

Přesto Sabriel cítila velkou nechuť vstupovat do říše mrtvých, pokud by k tomu nebyla vyloženě nucena. To, co uvěznilo – nebo zabilo – jejího otce, ji mohlo snadno napadnout ze zálohy. Tento mrtvý voják mohl být dokonce návnadou.

Jakmile potlačila vrozenou zvědavost ohledně toho, co se zde stalo, zkřížila muži ruce na hrudi; nejprve mu však uvolnila pravou ruku, kterou pevně svíral jílec meče – možná že nakonec nebyl napaden až tak neočekávaně. Potom vstala a ve vzduchu nad nebožtíkem vykreslila Výsadní symbol ohně, očištění, klidu a spánku, přičemž vyslovila zvuky vážící se k těmto znamením. Byla to litanie, kterou zná každý Výsadní mág, a měla obvyklý účinek. Vojákovi se mezi založenýma rukama zažehly řeřavé uhlíky, zmnožily se do řady bodavých šlehajících plamínků a potom oheň se zahučením pozřel celé mužovo tělo. Za několik vteřin pohasl a zbyl po něm jen popel, jenž se vysypal na krunýř začerněného brnění.

Sabriel z hromady popela vytáhla vojákův meč a skrze roztátý sníh jej zarazila do černé hlíny. Zůstal pevně zaklesnutý, vztyčený a jeho jílec vrhal na popel stín podobný kříži. Pak se ve stínu něco zablyštělo a Sabriel si vzpomněla, že voják na sobě musel mít i identifikační odznak nebo cedulku.

Posunula si lyže, aby je chytila v těžišti, předklonila se a jeden prst zaklesla za řetízek identifikačního štítku. Ten potom zvedla, aby si přečetla jméno muže, který tady v osamění, uprostřed zasněžené krajiny, došel svého konce. Nicméně jak řetízek, tak odznak byly strojově vyrobeny v Ancelstierre a nemohly tak odolat ohni Výsadní magie. Odznak se rozpadl na popel, hned když si jej Sabriel zvedla do úrovně očí, a řetízek se rozpletl na jednotlivá očka, která Sabriel protekla mezi prsty jako drobné kovové mince.

„Možná tě poznají podle meče,“ řekla Sabriel. Její hlas zněl v tichu zasněžené pustiny podivně a za každým slovem se jí z úst vyřinul dech podobný slabé, mokré mlze.

„Putuj bez lítosti,“ dodala. „Neohlížej se.“

Sama se poté zařídila podle vlastní rady a odjela pryč. Tělem jí nyní prochvívala úzkost, která byla ještě před chvíli z větší části jen iracionální, a každým svým smyslem byla ostražitá, na pozoru. Vždycky slýchávala, že Staré království je nebezpečné, a obzvláště pak pohraničí poblíž Zdi. Ale tyto rozumové vědomosti byly oslabeny matnými dětskými vzpomínkami na štěstí, na přítomnost otce a skupinku Poutníků. Teď se jí bezprostřednost nebezpečí pomalu dostávala pod kůži…

Asi po půl míli zpomalila a zastavila, aby ještě jednou pohlédla na Rozeklaný hřeben; zakláněla hlavu, aby se zadívala na místo, kde slunce vysvitnuvší mezi mraky ozářilo žlutorudou žulu skalních srázů. Sama se na chvilku octla ve stínu mraku, takže se kopec jevil jako velmi přitažlivý cíl. Při pohledu vzhůru začalo znovu sněžit a dvě vločky jí dopadly přímo na čelo, odkud se jí rozpustily do očí. Sabriel zamžikala a roztátý sníh jí ve dvou slzách sklouzl po tvářích. Zamženýma očima spatřila, jak se z útesů odpoutává nějaký dravec – sokol nebo krahujec –, a veškerou pozornost upírá na jakousi myšku nebo hraboše ploužící se sněhem.

Krahujec se vrhl dolů jako spuštěný kámen a Sabriel za několik vteřin ucítila, jak vyhasl malý život. Zároveň ucítila i cukání lidské smrti. Někde vpředu, poblíž místa, kde hodoval dravec, leželi další mrtví lidé.

Sabriel se zachvěla a opět vzhlédla ke kopci. Podle Horysovy mapy se stezka k Rozeklanému hřebenu táhla mezi dvěma skalními stěnami. Dosti jasně viděla, kde ji nejspíš najde, ale mrtví leželi právě tím směrem. To, co je zabilo, tam mohlo být rovněž přítomno.

Na srázech se odráželo sluneční světlo, ale vítr přes sluneční kotouč hnal těžká sněhová mračna a Sabriel si uvědomila, že do soumraku zbývá už jen asi hodina. Ztratila čas odpoutáváním duše mrtvého vojáka; pokud měla v úmyslu dojít k Rózeklanému hřebenu ještě před setměním, nezbývalo jí teď nic jiného než přidat do kroku.

Chvilku uvažovala nad tím, co ji vpředu čeká, potom zvolila kompromis mezi spěchem a obezřelostí. Zapíchla hůlky do sněhu, uvolnila si vázání, vystoupila z lyží a pak lyže a hůlky pevně svázala a upevnila si je napříč přes batoh. Tentokrát je spoutala velmi pečlivě, protože si vzpomněla, jak jí na cvičišti spadly a překazily Výsadní kouzlo – a i když se to stalo teprve ráno, už jí to připadalo jako před několika týdny, v nějakém vzdáleném světě.

Když skončila, začala se ubírat středem cesty, v dostatečné vzdálenosti od závějí v příkopech. Cestu bude muset zanedlouho opustit, ale teď se jí zdálo, že na strmých skalnatých svazích Rozeklaného hřebene leží jen velmi málo sněhu.

Jako poslední bezpečnostní opatření vytáhla Abhorsenův meč, pak jej zase vsunula do pouzdra, ale tak aby z pochvy vyčníval poslední pídí čepele. Až jej bude potřebovat, vytáhne jej rychle a snadno.

Očekávala, že mrtvoly najde na cestě nebo někde poblíž, ale ležely o kus dál. Od cesty ke stezce vedoucí na Rozeklaný hřeben sledovala řadu stop a pásma rozrytého sněhu. Stezka ubíhala mezi skalními stěnami a držela se koryta, které tu vyhloubila bystřina řinoucí se sem z nějakého pramene ukrytého hluboko v kopci. Stezka bystřinu několikrát křižovala; do vody byly zapuštěny ploché balvany nebo přes ni ležely kmeny, které měly zabránit tomu, aby si chodci smočili nohy. V polovině stezky, v místě, kde se skalní stěny už skoro dotýkaly, bystřina vyhloubila krátkou strž, asi dvanáct stop širokou a přibližně třicet stop dlouhou a hlubokou. V těchto místech byli budovatelé stezky nuceni postavit podél bystřiny i lávku.

Sabriel na tmavém, olivově černém dřevě mostku našla zbytek ancelstierské hlídky; pod lávkou zurčela bystřina a nad ní se klenul oblouk z rudého kamene. Po celé délce lávky ležela těla sedmi vojáků. Na rozdíl od prvního mladíka bylo v tomto případě hned jasné, co je zabilo. Byli rozsekaní na kusy, a když se Sabriel přiblížila, uvědomila si, že jim byly odseknuty hlavy. A co víc, člověk nebo tvor, který je zmasakroval, si jejich hlavy odnesl – což téměř zaručovalo, že se jejich duše mají ještě vrátit.

Lehce tasila meč. Opatrně, s pravou rukou takřka přikovanou k jílci, prošla kolem prvního rozvaleného těla a vstoupila na lávku. Voda pod ní byla částečně zamrzlá, mělká a líná, bylo však jasné, že vojáci za ní hledali útočiště. Tekoucí voda představuje dobrou ochranu před mrtvými netvory nebo volnomagickými výtvory, avšak tento pomalý proud by nevyděsil ani nižšího Mrtvého. Na jaře, kdy bystřinu napájí tající sníh, se voda musí rozlévat mezi skalní stěny a lávka se musí ocitat do výšky lidských kolen pod průzračnou zurčící vodou. Vojáci by v onom ročním období nejspíše přežili.

Sabriel si potichu povzdechla a uvažovala, jak snadno mohlo být sedm lidí v jedné chvíli naživu a potom, navzdory všemu, o co se snažili, navzdory poslední naději, mohli v okamžiku zemřít. Opět ucítila pokušení nekromanta vzít do rukou karty namíchané přírodou, zamíchat je a znovu je rozdat. Měla moc vrátit tyto lidi do života, aby se zase smáli, aby zase milovali…

Ale bez jejich hlav je mohla přivést na svět jen jako „pomocníky“, což je hanlivý výraz, kterým volnomagičtí nekromanti označují své tupé přízraky, jež si uchovávají jen zlomek původní inteligence a pranic ze své iniciativy. Jsou z nich však užiteční sloužící, ať už v podobě oživených mrtvol, nebo složitějších stínových pomocníků, u nichž se k životu vrátila pouze duše.

Sabriel se při pomyšlení na stínového pomocníka zachmuřila. Stínové pomocníky dokáže z hlav čerstvě mrtvých obětí snadno vyvolat každý zručný nekromant. Navíc ona sama bez hlav nemůže nebožtíky zaopatřit a nemůže jim uvolnit duše. Jediné, co mohla udělat, bylo přistoupit k tělům s určitou úctou a při této příležitosti je odklidit z lávky. Skoro se setmělo a ve stínu strže už panovala tma, ale Sabriel nebrala na vědomí slabý hlásek, který ji nabádal, aby těla nechala být a rychle se vydala pod otevřenou oblohu na vrcholku kopce.

Odtáhla těla zpátky na stezku a do míst, kde by měly být hlavy, zarazila meče, jež nebohým vojákům patřily. Když skončila, byla tma i vně strže. Taková tma, že se pomocí Výsadní magie odvážila rozkřísnout slabé světélko, jež jí nad hlavou zůstalo viset jako bledá hvězda, která jí před vyhasnutím ukazovala cestu kupředu.

Bylo to drobné kouzlo, nicméně kouzlo, které mělo nečekané důsledky, neboť na nejvyšším sloupu lávky se v odpověď na ně prudce rozzářilo další světlo. Skoro okamžitě pohaslo do žhnutí rudých uhlíků, ale zanechalo po sobě tři zářivá Výsadní znamení. Jedno bylo Sabriel neznámé, ale z obou ostatních vytušila jejich význam. Společně jí předávaly vzkaz.

Kolem tří mrtvých vojáků se vznášela aura Výsadní magie a Sabriel měla pocit, že to byli Výsadní mágové. Na čelech by bývali měli Výsadní znak. Úplně poslední tělo na lávce patřilo jednomu z těchto mužů a Sabriel si vzpomněla, že byl jediný, který v ruce netřímal žádnou zbraň – rukama svíral sloupek lávky. Tato znamení by jí zcela určitě měla sdělit jeho poselství.

Sabriel se dotkla svého vlastního Výsadního symbolu a potom sloupku. Znamení se znovu rozzářila a pak zhasla. Nedaleko Sabrielina ucha se ozval hlas. Mužský hlas, zastřený strachem, jenž v pozadí doprovázelo řinčení tasených zbraní, křiku a naprosté paniky.

„Jeden z vyšších Mrtvých! Šel za námi, skoro až ode Zdi. Nemohli jsme se otočit. Má sloužící, pomocníky, Mordikanta! Jsem seržant Gerrent. Řekněte plukovníkovi…“

Ať už chtěl plukovníkovi Horysovi sdělit cokoliv, vzkaz zanikl v okamžiku jeho smrti. Sabriel zůstala nehnutě stát a pošlouchala, jako by se měla dozvědět ještě něco dalšího. Točila se jí hlava, zvedal se jí žaludek, a tak se několikrát zhluboka nadechla. Úplně zapomněla, že navzdory veškeré důvěrné obeznámenosti se smrtí a s mrtvými ve skutečnosti nikdy neviděla ani neslyšela někoho umřít. S dozvuky se naučila žít… ale nikoli s činem samým.

Opět se dotkla sloupku lávky, jen jedním prstem, a ucítila, jak se ve vláknech dřeva svíjí Výsadní symboly. Vzkaz seržanta Gerrenta v nich zde zůstane jednou provždy uchovaný pro každého Výsadního mága, dokud nezapůsobí zub času a sloup lávky i lávka sama neshnijí nebo je nestrhne povodeň.

Sabriel se ještě několikrát nadechla, zklidnila si žaludek a ještě jednou se přinutila naslouchat.

Jeden z vyšších Mrtvých se octl zpátky v Životě a to bylo něco, čemu se zavázal bránit její otec. Bylo takřka jisté, že příchod Mrtvého a Abhorsenova smrt spolu nějak souvisí.

Ještě jednou se ozvala zpráva a Sabriel poslouchala. Potom si utřela slzy, které se jí začaly drát do očí, a vydala se po stezce pryč, pryč od lávky a mrtvých, vzhůru směrem k Rozeklanému hřebenu a poničenému Výsadnímu kameni.

Skalní stěny se rozestoupily a na obloze nad Sabrielinou hlavou se začaly rozsvěcovat hvězdy poté, co zesílil vítr, který odfoukával na západ sněhová mračna. Objevil se srpek měsíce a postupně jasněl, dokud nezačal vrhat stíny na sněhem postříbřenou zemi.

kapitola 5.

K plochému vrcholu Rozeklaného hřebene to nebylo dále než půl hodiny vytrvalého stoupání, nicméně stezka byla stále strmější a náročnější. Vítr už vál v silných poryvech, oblohu dočista vymetl a krajina se rýsovala v jasném světle měsíce. Bez mračen se však také velmi ochladilo.

Sabriel uvažovala, zda se nemá Výsadním kouzlem trochu zahřát, ale byla unavená a námaha spjatá s kouzlením ji mohla stát více, než kolik by získala zahřáním. Místo toho se zastavila a nasoukala se do přehozu z nepromokavé látky podšité vlnou, který podědila po otci. Byl trochu odřený a příliš velký, musela ho všelijak poskládat, aby pod ním mohla nést meč a pás se zvonky, ale před větrem ji rozhodně uchránil.

Jakmile jí začalo být o poznání tepleji, pustila se do zdolávání poslední točité části stezky, kde bylo stoupání natolik strmé, že její tvůrci museli v žule vytesat schodiště – schodiště už tak ošlapané a rozdrolené, že mělo tendenci ujíždět pod nohama.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sabriel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.