Garth Nix

Lirael

Copyright © Garth Nix, 2001

Translation © Milan Žáček, 2005

Illustrations © Marta Macková, 2005

Cover design © HarperCollins Publishers. Background

design by Larry Rostant.

© TRITON, 2005

ISBN 80-7254-660-0

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Obsah

Poděkování

Prolog

Část první Staré království Čtrnáctý rok po restauraci krále Prubíře I.

Kapitola 1. Nepovedené narozeniny

Kapitola 2. Ztracená budoucnost

Kapitola 3. Papírová křídla

Kapitola 4. Záblesk ve sněhu

Kapitola 5. Nečekaná příležitost

Kapitola 6. Třetí pomocná knihovnice

Kapitola 7. Za dveřmi slunce a měsíce

Kapitola 8. Dolů po pátém zadním schodišti

Kapitola 9. Nagyho bytosti

Kapitola 10. Den pro psa

Kapitola 11. Hledání vhodného meče

Kapitola 12. V doupěti vrchní knihovnice

Kapitola 13. O stilkenech a podivné magii

Část druhá Ancelstierre; 1928 Staré království Osmnáctý rok po restauraci krále Prubíře I.

Kapitola 14. Princ Sameth válí

Kapitola 15. Tolik Mrtvých

Kapitola 16. Do Smrti

Kapitola 17. Nicholas a nekromant

Kapitola 18. Otcova hojivá ruka

Kapitola 19. Ellimeřiny názory na výchovu princů

Kapitola 20. Dveře tří znaků

Kapitola 21. Za dveřmi ze dřeva a kamene

Kapitola 22. Mocná trojice

Kapitola 23. Obtížné období

Kapitola 24. Chladná voda, starý kámen

Kapitola 25. Rodinná porada

Kapitola 26. Dopis od Nicholase

Kapitola 27. Sam se rozhoduje

Kapitola 28. Poutník Sam

Kapitola 29. Clayrská observatoř

Kapitola 30. Nicholas a jáma

Kapitola 31. Hlas mezi stromy

Kapitola 32. „Hbitě najdi vodu rychlou, Mrtví k tobě když míří“

Kapitola 33. Úprk k řece

Část třetí Staré království Osmnáctý rok po restauraci krále Prubíře I.

Kapitola 34. Pátračka

Kapitola 35. Pamětnice

Kapitola 36. Obyvatel Smrti

Kapitola 37. Koupel v řece

Kapitola 38. Kniha mrtvých

Kapitola 39. Vysoký Most

Kapitola 40. Pátračka

Kapitola 41. Volná magie a prasečí maso

Kapitola 42. Jižané a nekromant

Kapitola 43. Rozloučení s Pátračkou

Kapitola 44. Abhorsenův dům

Epilog

Garth Nix

Poděkování

Mnohokrát děkuji Ginee Seové, mé redaktorce v nakladatelství HarperCollins, za redakční pomoc a obzvláště za to, že mi dodala odvahy, abych se vrátil a vylíčil víc z Liraelina příběhu.

Věnováno Anně, mé rodině a přátelům

a památce Bytenix (1986 – 1999), rozené Nezbedné Fenky.

Prolog

Bylo horké parné léto a všude se rojili komáři, od líhnišť na zahnívajících, rákosím porostlých březích Rudého jezera až po úpatí hory Abed. V mračnech hmyzu se míhali ptáci s rozzářenýma očkama a dosyta se krmili. Nad nimi kroužili dravci, kteří požírali zase je.

U Rudého jezera však bylo místo, kam nezaletěl ani jeden komár či pták a kde nerostla žádná tráva ani rostlina. Nízký kopec, něco přes dvě míle od jeho východního břehu. Pahorek udusané hlíny a kamení, pustý a podivný bod mezi okolními nehostinnými lučinami a zeleným lesem, který se šplhal po nedalekých svazích.

Pahorek neměl jméno. Pokud se někdy objevilo na mapě Starého království, tato mapa byla dávno ztracena. Kdysi v okolí stály i statky, ale nikdy ne blíže než na vzdálenost jedné míle. I když tu ještě sem tam lidé bydleli, nikdy se na zvláštní kopec nedívali ani o něm nemluvili. Nejbližší město byl Okraj, pochybné sídlo, které se nikdy nedočkalo rozkvětu, ale pořád se nevzdávalo naděje, že někdy přijde. Obyvatelé Okraje věděli, že nejmoudřejší je se východnímu břehu Rudého jezera vyhýbat. Oblasti kolem kopce se stranila i lesní a luční zvířata, stejně jako se instinktivně nepřibližovala k nikomu, kdo se vydával tímto směrem.

Jako třeba k muži, který stanul na okraji lesa, kde se kopce rozplývaly do pobřežní roviny. Vyzáblému plešatícímu muži oděnému do kožené zbroje, která jej halila od kotníků po zápěstí, u krku a každého kloubu byla vyztužena pláty rudě pomalovaného kovu. V levé ruce držel obnažený meč, jehož čepel měl opřenou o rameno. Pravou ruku položil na kožený bandalír, který měl přepásaný přes hruď. Z bandalíru viselo sedm zvonců; nejmenší se podobal krabičce na léky, největší svou velikostí připomínal zaťatou pěst. Z pouzdra visely k zemi dřevěné rukojeti. Černé ebenové rukojeti, po nichž muž klouzal prsty jako pavouk po stěně.

Kdyby ho někdo viděl, poznal by, že ebenové rukojeti patří zvoncům a že ty určují totožnost muže, ne-li jménem, tak alespoň příslušností. Byl to nekromant a nesl si sedm zvonců svého temného umění.

Muž nějakou dobu shlížel na pahorek a docházelo mu, že dnes nebude jeho prvním návštěvníkem. Na holém kopci stáli přinejmenším dva lidé a tetelení vzduchu naznačovalo, že se zde nacházejí i další, méně viditelné bytosti.

Muž zvažoval, zda má vyčkat do soumraku, věděl však, že nemá na vybranou. Nepřicházel na pahorek poprvé. Hluboko pod jeho vrcholem se skrývala moc, uvězněná v hlíně. Ta ho přivábila přes celé království, přivolala ho do své blízkosti, dnes, v den letního slunovratu. Volala ho i teď a on nemohl jejímu hlasu odolat.

Přesto si uchovával dost hrdosti a vůle, aby poslední půl míle k pahorku neběžel. Přemohl se jen s vypětím sil, ale když se botami dotkl pusté země na úpatí kopce, učinil tak rozvážlivě a bez náznaku spěchu.

Jednoho z lidí na vrcholu znal a očekával. Starce, posledního z rodu, který sloužil bytosti přebývající pod kopcem a fungoval jako vodič síly, skrývající ji před pohledem čarodějů, kteří vidí všechno v ledové jeskyni. Skutečnost, že stařec je poslední a nemá po boku usmrkaného učedníka, ho naplňovala uspokojením. Blížila se doba, kdy už se ten pod zemí nebude muset skrývat.

Druhá osoba mu známá nebyla. Byla to žena, či něco, co ženou kdysi bylo. Na obličeji měla masku ze zašlého bronzu a tělo jí halily těžké kožešiny severních barbarů. V tomto počasí byly zbytečné a nepohodlné… pokud ovšem kůží nevnímala něco jiného než slunce. Na prstech v hedvábných rukavicích měla několik kostěných prstenů.

„Ty jsi Hráz,“ pronesla cizinka.

Muže překvapilo, jak jejími slovy prochvívá síla. Byla to volnomagická čarodějka, to už vytušil, ale mocnější, než se domníval. Znala jeho jméno, či jedno z nich – to nejméně důležité, to, které v poslední době používal nejčastěji. I on byl volnomagický čaroděj, tak jako všichni nekromanti.

„Služebníku Kerrigora,“ pokračovala žena. „Vidím na tvém čele jeho znamení, byť se ti je s jistou obratností daří skrývat.“

Hráz pokrčil rameny a dotkl se na čele toho, co se zdálo být Výsadním symbolem. Znak pukl na dvě části a odpadl jako rozbitý strup, pod ním se objevila ošklivá jizva, která se mu plazila a svíjela na kůži. „Nesu znamení Kerrigorovo,“ odpověděl nevzrušeně. „Leč Kerrigor zmizel. Spoutala ho Abhorsenka a posledních čtrnáct let je uvězněný.“

„Budeš mi nyní sloužit,“ pravila žena hlasem, který nepřipouštěl námitek. „Pověz mi, jak mohu navázat kontakt se silou, jež dřímá pod tímto kopcem. I ta se podrobí mé vůli.“

Hráz se poklonil a potají se pousmál. Nepřipomínala mu tato situace dobu, kdy sám přišel k pahorku, za dnů po Kerrigorově pádu?

„Na západní straně stojí kámen,“ řekl a ukázal mečem. „Odval ho a spatříš úzkou chodbu, která ubíhá ostře dolů. Jdi tou chodbou, až ti cestu zatarasí kamenná deska. Na úpatí kamene uvidíš louži prosakující vody. Ochutnej ji a zakusíš sílu, o níž mluvíš.“

Nezmínil se o tom, že chodba je jeho práce, výsledek pětiletého úsilí, ani že prosakující voda je první viditelný důkaz boje za svobodu, který trvá už více než dva tisíce let.

Žena přikývla. V úzkém pásu bledé kůže kolem masky nebyl patrný žádný výraz, tvář za ní byla chladná jako kov. Potom se žena otočila a pronesla zaříkadlo, s jehož každým slovem se jí z otvoru masky vyvalil bílý kouř. Když byla hotova, vedle nohou se jí zhmotnili dva tvorové a spočinuli tam, takřka k nerozeznání od povrchu kopce. Dvě neskutečně tenké, neurčitě lidské bytosti, jejich těla tvořila rychle se převalující mlha a jejich kosti planuly modrobílým ohněm. Volnomagičtí elementálové, druh, kterému lidé říkají hiš.

Hráz si je bedlivě prohlédl a olízl si rty. S jedním by si poradil, ale dva by ho mohli donutit ukázat síly, které by bylo v této chvíli nejlepší nepředvádět. Stařec by mu nijak nepomohl. Celou dobu jen tak seděl a mumlal si; živý vodič pro nějakou část síly skryté v kopci.

„Pokud se nevrátím do setmění,“ podotkla žena, „a ty vyhledáš úkryt ve Smrti, mí sluhové tě roztrhají na kusy, tělo i duši.“

„Počkám tady,“ opáčil Hráz a usadil se na drsnou hlínu. Když znal pokyny hišů, nepředstavovali pro něho žádné nebezpečí. Položil meč na zem, přiblížil se jedním uchem k pahorku a přitiskl je k půdě. Slyšel neutuchající šepot síly pod povrchem, prostupující všemi vrstvami hlíny a hornin, ačkoli jeho vlastní myšlenky a slova vězením proniknout nedokázaly. Pokud bude třeba, posléze se vydá do chodby, napije se vody a obnaží svou mysl. Vyšle myšlenky zpátky po uzoulinkém pramínku, který se prodral všemi sedmi třikrát zakletými ochrannými vrstvami. Stříbrem, zlatem a olovem; jeřábem, jasanem a dubem; a sedmou vrstvou z kostí.

Nedíval se, když žena odešla, ani se nepohnul, když zaslechl, jak odvaluje velký kámen, třebaže to byl výkon přesahující schopnosti běžného člověka či jakkoli početné skupiny lidí.

* * *

Když se žena vrátila, Hráz stál přímo uprostřed pahorku a upíral zrak k jihu. Hišové stáli vedle něho, ale dokud se jejich paní šplhala vzhůru, ani se nepohnuli. Stařec seděl, kde se zdržoval celou dobu, a pořád si drmolil, ačkoli Hráz nedokázal určit, zda pronáší zaklínadla, nebo nesmysly. Nebyla to kouzla, která by mu byla povědomá, třebaže v mužově hlase cítil moc kopce.

„Budu sloužit,“ řekla žena.

Povýšenost, ale ne síla, z jejího hlasu zcela vymizela. Hráz si všiml, jak se jí při pronesení těchto slov zaškubaly krční svaly. Pousmál se a zvedl ruku. „Příliš blízko kopce byly vztyčeny Výsadní kameny. Zničíš je.“

„Zničím,“ souhlasila žena a sklopila hlavu.

„Byla jsi nekromantka,“ pokračoval Hráz. V minulosti si k sobě Kerrigor připoutal všechny nekromanty z království, aby mu sloužili jako drobní poddaní. Většina jich zahynula, buď při Kerrigorově pádu, nebo v následujících letech rukou Abhorsenky. Někteří přesto přežívali, ale tato žena služebnicí Kerrigora nikdy nebyla.

„Kdysi dávno,“ odpověděla žena.

Hráz v ní vycítil slabý záblesk života, skrytý hluboko pod očarovanými kožešinami a bronzovou maskou. Tato čarodějka je stará, velmi, velmi stará – to je pro nekromantku, která musí kráčet Smrtí, velká nevýhoda. Studená řeka má zvláštní zájem o ty, kdo unikají jejím spárům mimo jim určený věk.

„Znovu se chopíš zvonců, pro práci, která tě čeká, budeš totiž potřebovat mnoho Mrtvých.“ Hráz si odepjal vlastní bandalír a opatrně jí jej předal; dával si pozor, aby nemotorným pohybem zvonce nerozezněl. Pro svou potřebu si ponechal další sadu sedmi zvonců, kterou sebral menšímu nekromantovi během zmatků, následujících po Kerrigorově porážce. S jejich znovunabytím se bude pojit určité riziko, neboť se nacházejí v hlavní části království a to už dlouhou dobu spravuje král s královnou Abhorsenkou. Pro své bezprostřední plány však zvonce nepotřebuje a ani je nemůže vzít na místo, kam se nyní hodlá vydat.

Žena zvonce převzala, ale bandalír si nenasadila. Místo toho napřáhla pravou ruku dlaní nahoru. Zablyštěla se v ní drobounká jiskřička, kovová střepina zářící vlastním jasným, bílým ohněm. Hráz nastrčil ruku a střepina vyskočila a zabořila se mu pod kůži, aniž mu vytekla jediná kapka krve. Potom si dlaň přitáhl ke tváři a ucítil sílu ukrývající se v kovu. Pomalu sevřel prsty a usmál se.

Tento úlomek tajuplného kovu nebyl pro něho. Bylo to semínko, semínko, které lze zasadit do mnoha půd. Hráz pro něj měl konkrétní upotřebení, mimořádně úrodný záhon, kde vyroste do plné plodnosti. Ale nejspíše uplyne ještě řada let, než je bude moci zasadit tam, kde napáchá nejvíce škod.

„A ty?“ zeptala se žena. „Co uděláš ty?“

„Já půjdu na jih, Chlorr s Maskou,“ pravil a prozradil tím, že zná její jméno – a kromě něj ještě mnoho jiného. „Na jih do Ancelstierre, za Zeď. Do své vlasti, ačkoli duší nejsem dítětem její bezmocné půdy. Mám tam spoustu práce, tam a ještě mnohem dál. Ale uslyšíš o mě, až budu potřebovat. Nebo pokud se ke mně donesou zprávy, které mi nebudou po chuti.“

Pak se otočil a bez dalšího slova odešel. Neboť pán se nemusí loučit se žádným ze svých sluhů.

Část první
Staré království
Čtrnáctý rok po restauraci krále Prubíře I.

Kapitola 1.
Nepovedené narozeniny

Hluboko ve snu Lirael ucítila, jak ji někdo hladí po čele. Jemný, vláčný pohyb, chladivá ruka na její rozpálené kůži. Dívka cítila, jak se usmívá a z dotyku se těší. Potom se sen proměnil a čelo se jí zakabonilo. Dotyk už nebyl něžný a láskyplný, nýbrž hrubý a drásavý. Už ji nechladil, nýbrž žhnul, spaloval ji…

Probudila se. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že ze sebe strhla pokrývku a leží tváří na hrubě utkaném povlaku slamníku. Byl vlněný a velmi škrábal. Polštář ležel na podlaze. Jeho povlak strhla v průběhu nějaké noční můry a teď visel přehozený přes židli.

Lirael se rozhlédla po malém pokojíku, ale nevšimla si žádných dalších známek nočního běsnění. Jednoduchá skříň z ohoblovaného borovicového dřeva pořád stála na místě a matný plechový zámek byl pořád zavřený. Stůl a židle pořád stály v protilehlém koutě. Cvičný meč pořád visel v pochvě na desce dveří.

Musela to být poměrně klidná noc. Někdy ve spánku hemžícím se nočními můrami chodila, mluvila a zanechávala po sobě spoušť. Vždycky však jen ve svém pokoji. Ve svém milovaném pokoji. Nedokázala snést pomyšlení, jak by se jí žilo, kdyby byla nucena vrátit se do rodinných komnat.

Opět zavřela oči a poslouchala. Všude panovalo ticho, což znamenalo, že než zazní Zvon probuzení, uplyne ještě dlouhá doba. Zvon se každý den rozezníval ve stejnou dobu a volal Clayry z postelí, aby přivítali nové ráno.

Lirael ještě pevněji zavřela oči a snažila se znovu usnout. Chtěla znovu pocítit ruku na svém čele. Ten dotyk byl jedinou vzpomínkou, kterou měla na svou matku. Nepamatovala se na její tvář ani na hlas – pouze na dotyk chladivé ruky.

Dnes tento dotyk zoufale potřebovala. Ale po její matce už nebylo dávno ani stopy. Odnesla si s sebou i odpověď na tajemství Liraelina původu. Odešla, když bylo dívce pět let, bez jediného slova, bez vysvětlení. Vysvětlení se Lirael nikdy nedočkala. Jen zprávy o její smrti, zkomoleného vzkazu ze vzdáleného severu, který dorazil tři dny před Liraelinými desátými narozeninami.

Když o tom začala přemýšlet, neměla šanci usnout. A jako každé druhé ráno se přestala pokoušet udržet oči zavřené. Prudce je otevřela a několik minut civěla do stropu. Ale kámen se přes noc neproměnil. Byl pořád šedý a studený, posetý drobnými růžovými tečkami.

Žhnul na něm i Výsadní symbol světla, na pozadí kamene teplý a zlatavý. Jakmile se Lirael probudila, zazářil jasněji, a když se posadila a začala prsty šmátrat po bačkorách, rozhořel se ještě prudčeji. Clayrské síně byly vyhřívané kouzly a párou z horkých pramenů, ale kamenná podlaha byla vždycky studená.

„Dneska je mi čtrnáct,“ zašeptala Lirael. Bačkory už měla na nohou, ale pořád se neměla ke vstávání. Od zprávy o matčině smrti, která přišla těsně před jejími desátými narozeninami, byly všechny další narozeniny předzvěstmi pohrom.

„Čtrnáct!“ zvolala Lirael ještě jednou. Ve slově zaznívala úzkost. Bylo jí čtrnáct a podle měřítek světa za hranicemi Clayrského ledovce z ní byla žena. Ale zde musí stále nosit modrou dětskou blůzu, neboť Clayrové vstup do dospělosti posuzují nikoli věkem, nýbrž darem Zraku.

Opět zavřela oči, prudce stiskla víčka a silou vůle se snažila uzřít budoucnost. Všichni v jejím věku už Zrak měli. Řada mladších dětí už chodila v bílých řízách a nosila čelenku z měsíčních kamenů. Bylo neslýchané, aby někdo ve čtrnácti letech Zrak ještě neměl.

Lirael otevřela oči, ale nic nespatřila. Jen svůj prostý pokojík, mírně rozmazaný slzami. Otřela si je a vstala.

„Nemám matku, nemám otce, nemám Zrak,“ povzdechla si, když otevřela skříň a vytáhla z ní ručník. Byla to zaběhnutá litanie. Odříkávala si ji často, ačkoli ji při ní vždycky prudce píchlo u srdce žalem. Jako by jazykem dráždila bolavý zub. Bolelo to, ale nemohla se tomu ubránit. Rána už byla její součástí.

Ale možná už brzy bude přivolána Hlasem Devítidenní hlídky. Potom se probudí a řekne si: „Nemám matku, nemám otce, ale mám Zrak.“

„Zrak mít budu!“ šeptala si sama pro sebe, když opatrně otevřela dveře a po špičkách se vydala chodbou k lázním. Procházela pod postupně se rozsvěcujícími Výsadními symboly, které ze šera povolávaly den. Další dveře ložnic mladých však zůstávaly zavřené. Kdysi by na ně Lirael zabušila, smála by se a volala by na ostatní sirotky, kteří za nimi žili, aby se přidali k časné ranní koupeli.

Ale to bylo před několika lety. Předtím, než všichni do jednoho získali Zrak.

Tehdy byla opatrovnicí mladých Merell, žena, která vedla děti lehkou rukou. Teď se opatrovnicí stala Liraelina vlastní teta Kirrith. Kdyby se ozval rámus, vyšla by ze svého pokoje v hnědobíle proužkovaném županu a nakázala by jí, ať je zticha a respektuje spící starší osoby. Na Lirael nebrala žádné zvláštní ohledy. Právě naopak. Kirrith byla přesným protikladem Liraeliny matky Arielle. Vždycky jí šlo jen o pravidla a omezení, tradice a přizpůsobení se.

Kirrith by nikdy neopustila Ledovec, aby se vydala kdovíkam a po sedmi měsících se vrátila s dítětem. Lirael se ušklíbla na Kirrithiny dveře. Ne že by jí to Kirrith někdy řekla. O své mladší sestře nikdy nemluvila. To málo, co Lirael věděla o své matce, získala odposloucháváním rozhovorů svých sestřenic. Hovorů, při nichž se bavily, jak naložit s dívkou, která sem tak okatě nepatří.

Lirael se při této myšlence znovu ušklíbla. Úšklebek ji neopustil, ani když si v horké lázni drhla obličej pemzou. Tvář jí vyhladil až šok ze skoku do ledové vody v dlouhém jezírku.

Kabonit se však znovu začala, když se česala před společným zrcadlem v šatně vedle studeného jezírka. Zrcadlo tvořil obdélník z postříbřené oceli, osm stop vysoký a dvanáct stop široký, po okrajích už docela zašlý. O něco později je bude sdílet až osm ze čtrnácti sirotků, kteří v současnosti žijí v ložnicích mladých.

Lirael zrcadlo jen velice nerada s někým sdílela, protože v něm byl patrnější ještě další rozdíl. Většina Clayr měla hnědou pokožku, která na slunci opírajícím se do svahů ledovce rychle přešla do tmavě kaštanového odstínu, a také jasně plavé vlasy a světlé oči. Ve srovnání s nimi Lirael působila jako bledý plevel mezi zdravými květinami. Bílá kůže se jí na slunci spálila, k tomu měla tmavé oči a ještě tmavší vlasy.

Věděla, že je nejspíš zdědila po otci, ať už to byl kdokoliv. Arielle nikdy neudala jeho totožnost, to byla další hanba, s níž se musela potýkat její trpící dcera. Clayrám se často rodily děti, jejichž otci byli návštěvníci zvenku, ale obvykle neodcházely z Ledovce, aby si je našly, a s otci nedělaly takové tajnosti. A z nějakého důvodu měly skoro vždycky holčičky. Plavovlasé holčičky s bleděmodrýma či zelenýma očima.

Kromě Lirael.

Když stála sama před zrcadlem, na toto všechno dokázala zapomenout. Soustředila se na česání: čtyřicet devět tahů hřebenem po obou stranách. Cítila větší naději. Možná dnes. Čtrnácté narozeniny, kdy se dočká toho nejlepšího možného daru. Daru Zraku.

Přesto vůbec netoužila posnídat ve střední jídelně. Stravovala se v ní většina Clayr a ona bude muset sedět u stolu s dívkami o tři, nebo dokonce čtyři roky mladšími a vyčnívat mezi nimi jako bodlák v záhonu pečlivě opečovávaných květin. Bodlák v modrém. Všechny ostatní dívky jejího věku budou oblečeny v bílém a budou sedět u stolů korunovaných a zasloužilých Clayr.

Lirael místo toho prošla dvěma ztichlými chodbami a sešla po dvou proti sobě se stáčejících schodištích do dolní jídelny. Zde jedli kupci a prosebníci, kteří přišli požádat Clayry, aby se jim podívali do budoucnosti. Jediní přítomní Clayrové budou mít službu v kuchyni nebo při roznášení jídel.

Nebo skoro jediní. Lirael doufala, že jeden další přijde. Hlas Devítidenní hlídky. Zatímco scházela poslední schody, celou scénu si představovala. Hlas kráčí po hlavním schodišti dolů, udeří do gongu, potom se zastaví, aby oznámil, že Devítidenní hlídka uzřela Lirael, jak je korunována čelenkou z měsíčních kamenů, uzřela, jak konečně získává Zrak.

V dolní jídelně nebylo toho rána příliš rušno. Obsazeny byly pouze tři stoly ze šedesáti. Lirael došla ke čtvrtému, co možná nejdále od ostatních, a vytáhla si lavici. Sedávala nejradši o samotě, i když nebyla mezi Clayry.

Dva stoly obsadili kupci, pravděpodobně z Belisaere, hlasitě se bavili o pepři, zázvoru, muškátovém oříšku a skořici. Koření dováželi ze severu a doufali, že je prodají Clayrům. Svými rozhovory o kvalitě a síle koření měli evidentně v úmyslu upoutat pozornost Clayrů pracujících v kuchyni.

Lirael nasála vzduch. Jejich tvrzení se mohla dokonce zakládat na pravdě. Vůně hřebíčku a muškátového oříšku v taškách kupců byla sice velmi silná, ale příjemná. Lirael to přijala jako další dobré znamení.

Kolem třetího stolu seděli jejich strážci. I tady, uvnitř Clayrského ledovce, byli oděni v šupinovou zbroj a pod lavicemi měli na dosah ruky meče zasunuté v pochvách. Zjevně se domnívali, že po úzké stezce podél říční strže sem snadno mohou vyběhnout loupežníci či horší živly a poté vyrazit bránu vedoucí do ohromného clayrského komplexu.

Samozřejmě že nemohli vidět většinu obranných zařízení. Říční stezka se hemžila Výsadními znaky skrývání a oslepení a pod plochými dlažebními kameny se skrývali vyslanci šelem a válečníků, kteří by povstali při sebemenší hrozbě napadení. Stezka také přetínala řeku na sedmi místech, na úzkých lávkách starobylé konstrukce, zjevně uhnětených z kamene. Snadno střežených lávkách – pod nimi se navíc hnala řeka Ratterlin, dostatečně hluboká a rychlá na to, aby odradila od přechodu všechny Mrtvé.

Výsadní znaky dřímaly i tady ve stěnách dolní jídelny a vyslanci spali v hrubě otesané kamenné podlaze a ve stropě. Výsadní znaky Lirael viděla, byť byly sotva patrné, a poznávala i kouzla, která vytvářely. S vyslanci to bylo horší, neboť vidět byly pouze znaky, které je probouzely. Přirozeně tu byly i jasně viditelné symboly, z těch se tady i všude jinde v clayrském podzemním panství rozlévalo světlo, symboly vtlačené do skály hory vedle studené masy ledovce.

Lirael si prohlížela tváře návštěvníků. Poněvadž si odložili přilby, bylo jasně vidět, že jejich nakrátko zastřižené vlasy neskrývají žádné Výsadní symboly. Takřka určitě proto nemohli vnímat kouzla, jimiž zde byli obklopeni. Lirael si instinktivně odhrnula své poněkud přerostlé vlasy na čele a dotkla se svého znaku. Ten pod jejími prsty lehce pulzoval. Vnímala jím pocit propojení, pocit přináležitosti k velké Výsadě, která popisuje svět. Přinejmenším je někým na způsob Výsadního mága, i když nemá Zrak.

Kupečtí strážci by clayrské obraně mohli přece jen víc důvěřovat, pomyslela si Lirael, když se rozhlédla po ozbrojených mužích a ženách. Jeden z nich si všiml jejího pohledu a na okamžik se jí zadíval do očí, až je Lirael musela odvrátit. V té prchavé chvíli uviděla mladého muže s hlavou ještě hladčeji vyholenou, než ji měli ostatní, takže se mu ve světle stropních Výsadních znaků zablyštělo temeno.

I když se ho Lirael snažila nevnímat, spatřila, jak vstává a přechází jídelnu. Kabátec šupinové zbroje měl příliš velký, jako někdo, komu chybí do plné velikosti ještě několik let. Zatímco se blížil, Lirael se ušklíbla a ještě více odvrátila hlavu. Protože si Clayry občas vybíraly mezi návštěvníky milence, někteří lidé si mysleli, že každá Clayra, která jde navštívit dolní jídelnu, se vydává lovit muže. Tato představa se zdála být pevně zakořeněná mezi mladíky ve věku přibližně šestnácti let.

„Promiň,“ řekl strážný. „Můžu si sem přisednout?“

Lirael neochotně přikývla a mladík se posadil. Na hrudi se mu v pomalé kovové záplavě snesl řinčivý vodopád plíšků.

„Jmenuju se Barra,“ řekl zvesela. „Jsi tady dnes poprvé?“

„Cože?“ vyjekla Lirael zmateně a nesměle. „V jídelně?“

„Ne,“ pravil Barra, zasmál se a rozpažil, jako by chtěl obsáhnout mnohem větší prostor. „Tady. V Clayrském ledovci. Já tu jsem podruhé, takže kdybys potřebovala někoho, aby ti to tu ukázal… i když si myslím, že tvoji rodiče tady budou nejspíš obchodovat dost často…“

Lirael znovu odvrátila zrak. Cítila, jak se jí do lícních kostí vypalují jasné skvrny. Snažila se něco vymyslet. Nějakou pádnou odpověď, ale napadalo ji jen to, že i lidé zvenku vědí, že ve skutečnosti není žádná Clayra. Ví to i tento hloupý, zakrslý, chřestící pitomec.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Barra, aniž si všiml jejího ruměnce a strašlivé prázdnoty, která se v ní otevřela.

Lirael polkla a olízla si rty, ale neodpověděla mu. Měla pocit, jako by žádné jméno, žádnou totožnost ani neměla. Na Barru se nemohla ani podívat, protože se jí oči zalily slzami, takže jen civěla na nakousnutou hrušku na talíři.

„Jen jsem tě chtěl pozdravit,“ vysvětloval Barra rozpačitě, když se mezi nimi prohloubilo ticho.

Lirael přikývla a na hrušku dopadly dvě slzy. Nevzhlédla ani se nepokusila otřít si oči. Ruce jí připadaly slabé a zbytečné jako její hlas.

„Promiň,“ dodal Barra, když se ztěžka zvedl na nohy. Lirael se s očima částečně zakrytýma ochrannou clonou vlasů dívala, jak se vrací ke stolu. Když ušel několik kroků, jeden z mužů cosi poznamenal, něco, co nebylo slyšet. Barra pokrčil rameny a muži – i některé ženy – vyprskli smíchy.

„Dnes mám narozeniny,“ zašeptala Lirael nad svým talířem hlasem zalitým slzami ještě více, než byly její oči. „Na narozeniny nesmím brečet.“ Vstala, nemotorně překročila lavici, odnesla talíř a vidličku ke kuchyňskému okénku a dávala si pozor, aby si jí nevšimla sestřenice z prvního, druhého či třetího kolena, která tam pracovala.

Dosud držela talíř v ruce, když tu po schodišti sešla Clayra a udeřila hůlkou s kovovým zakončením do prvního ze sedmi gongů, které stály na dolních sedmi schodech. Lirael strnula. Všichni v jídelně rázem zmlkli, zatímco Clayra sestupovala a postupně rozeznívala jeden gong za druhým. Odlišné tóny gongů se slévaly do jednoho, až se v ozvěnách rozplynuly do ticha.

Na posledním schodu se Clayra zastavila a pozvedla hůlku. Lirael v hrudi poskočilo srdce a úzkostí se jí sevřel žaludek. Bylo to přesně, jak si to představovala. Tak přesně, že si byla jistá, že to žádná představa nebyla, že to byly první záblesky Zraku.

Sohrae, jak prohlašovala její hůlka, je v současnosti Hlasem Devítidenní hlídky, Hlasem, jež oznamuje, že Hlídka uzřela událost, která má veřejnou důležitost pro Clayry i pro království. Co však bylo nejdůležitější, Hlas rovněž oznamoval, že Hlídka uzřela dívku, která záhy získá Zrak.

„Poznej jednu, poznej všechny,“ hlásila Sohrae a její jasný hlas se nesl do každého kouta jídelny a kuchyní a umýváren za nimi. „Devítidenní hlídka s velkou radostí oznamuje, že Dar Zraku se probudil v naší sestře…“

Sohrae se nadechla, aby mohla pokračovat, a Lirael zavřela oči, neboť věděla, že Sohrae vyřkne její jméno. Musím, musím, musím to být já, říkala si v duchu. O dva roky později než všichni ostatní, a dnes mám narozeniny. Musím…

„Annisele,“ zapěla Sohrae. Potom se otočila a opět vystoupala po schodech nahoru, přičemž zlehka rozeznívala gongy a jejich zvuk se rozléhal jako jemné pozadí hovoru, jenž se opět rozproudil mezi hosty.

Lirael otevřela oči. Svět se nezměnil. Zrak neměla. Všechno bude pokračovat jako předtím. Bídně.

„Můžu vám vzít talíř, prosím?“ zeptala se nespatřená sestřenice za okýnkem. „Ach, Lirael! Já jsem si myslela, že jsi host. Měla by sis pospíšit nahoru, drahoušku. Anniselino Probuzení začne za necelou hodinu. Víš, že tady se Hlas zastavuje naposledy. Proč ses vůbec šla najíst sem dolů?“

Lirael neodpověděla. Pustila talíř a přešla jídelnu jako náměsíčník. Za chůze se lhostejně dotýkala hran stolů. Myslela pouze na Sohrae a její hlas, který se jí neustále přehrával v mysli.

„Dar Zraku se probudil v naší sestře Annisele.“

Annisele. Annisele měla být tou, která bude chodit v bílé říze, která bude korunována stříbrem a měsíčními kameny, zatímco ona si bude muset oblékat svou nejlepší modrou blůzu, uniformu dítěte. Blůza už neměla ani lem, tolikrát už byla popuštěna. Blůza jí byla vždycky příliš krátká.

Annisele bylo před deseti dny teprve jedenáct. Ale s dneškem, se dnem Probuzení, se nedají narozeniny vůbec srovnat.

Narozeniny nejsou ničím, pomyslela si Lirael, když mechanicky pokládala jednu nohu před druhou na šesti stech schodech, které vedly z dolní jídelny k Západnímu chodníku, při dvou stech krocích po pěšině a pak na sto dvou schodech k zadnímu vchodu do ložnic mladých. Odpočítala každý schod a nikomu se nepodívala do očí. Viděla jen ladné pohyby bílých říz a záblesky černých střevíců Clayr, které pospíchaly do Velké síně, aby uctily novou dívku, která se přidá k těm, kdo zří budoucnost.

Když Lirael došla do svého pokojíku, uvědomovala si, že ji opustila i ta nejmenší radost, kterou mohla načerpat z narozenin. Byla zadušena, zhasla jako svíčka. Dnes je Anniselin den, napadalo Lirael. Musím se snažit být veselá kvůli Annisele. Musím se snažit nevěnovat pozornost žalu, který se mi rozlévá v srdci.

Kapitola 2.
Ztracená budoucnost

Lirael padla na postel a snažila se přemoci zoufalství. Měla by se obléct na Anniselino Probuzení. Ale pokaždé, když začala vstávat, nebyla schopna pokračovat a zase se posadila. Pro tuto chvíli to nebylo možné. Zmohla se jedině na neustálé přehrávání strašlivého okamžiku v dolní jídelně, kdy neuslyšela své jméno. Ale přesto se jí podařilo chmurné myšlenky odvrátit a soustředit je na bezprostřední budoucnost, nikoli na minulost. Došla k rozhodnutí. Na Anniselino Probuzení nepůjde.

Nebylo pravděpodobné, že by někomu chyběla, ale nedalo se vyloučit, že pro ni někdo přijde. Tato představa jí dodala dostatek síly na to, aby konečně slezla z postele a popřemýšlela nad skrýšemi. Zalézt pod postel bylo tradiční řešení, ale v prostoru pod jednoduchou postelí bylo jednak těsno a jednak tam byla spousta prachu, protože už několik týdnů nedodržovala pravidelný uklízeči pořádek.

Chvilku se zamýšlela nad skříní. Při pohledu na její úzký, krabicovitý tvar a stěny s borovicových desek jí však na mysli vytanula představa rakve. To pro ni nebylo nic neobvyklého, její sestřenice tomu říkaly morbidní představivost. Jako malá holčička ráda sehrávala dramatické smrtelné scény ze známých příběhů. S jejich předváděním skončila už před lety, ale o smrti nepřestala přemýšlet nikdy. Obzvláště o své vlastní.

„Smrt,“ zašeptala a zachvěla se, když slovo uslyšela nahlas. Zopakovala je trochu hlasitěji. Jednoduché slovo, jednoduchý způsob, jak se vyhnout všemu, co ji trápí. Mohla by se vyhnout Anniselinu Probuzení, ale nejspíš se nevyhne všem ostatním, která budou následovat.

Kdybych se zabila, uvažovala Lirael, nemusela bych se dívat, jak získávají Zrak dívky stále mladší než já. Nemusela bych stávat v chumlu dětí v modrých blůzách. Tyhle děti na mě během obřadu Probuzení hledí úkosem. Zná ten pohled a poznává strach, který se v něm zračí. Bojí se, že dopadnou jako ona, zůstanou odsouzeny nezískat jedinou věc, na které opravdu záleží.

A nemusela by snášet soucitné pohledy. Vždycky se zastaví a zeptají se jí, jak se má. Jako by pouhá slova dokázala popsat, jak se cítí. I kdyby taková slova znala, jak by jim mohla říct, jaké to je být čtrnáctiletá dívka a nemít Zrak.

„Smrt,“ zašeptala Lirael znovu a ochutnávala slovo na jazyku. Jakou má jinou možnost? Vždycky doufala, že jednoho dne Zrak získá. Ale dnes je jí čtrnáct. Kdo kdy slyšel o Clayře, která by ve čtrnácti neměla Zrak? Nikdy jí situace nepřipadala tak bezvýchodná jako dnes.

„Je to nejlepší varianta,“ prohlásila Lirael, jako by sdělovala kamarádce životně důležité rozhodnutí. Slova zněla sebejistě, ale uvnitř si už tak jistá nebyla. Clayrové se k sebevraždě neuchylují. Pokud si sáhne na život, definitivně, hrůzně stvrdí, že mezi ně nepatří. Nejspíš je to nejlepší varianta. Jak by to jen provedla? Zabloudila pohledem ke dveřím, kde v pochvě visel její cvičný meč. Byla to tupá, měkká ocel. Mohla by padnout na jeho hrot, ale to by vedlo jen k velice pomalé a bolestivé smrti. Mimoto by někdo skoro určitě uslyšel, jak křičí, a zavolal by pomoc.

Pravděpodobně existuje kouzlo, které by jí zastavilo dech, vysušilo plíce a sevřelo hrdlo. Ale to nenajde ve školních materiálech, ve cvičebnici Výsadní magie ani v Rejstříku Výsadních symbolů, které ležely na stole jen několik kroků od ní. Kvůli takovému kouzlu by musela propátrat Velkou knihovnu a podobný magický úkon by byl nejspíš střežen zaklínadlem a zámkem.

Takže jí zbývají jen dva přiměřeně přístupné způsoby, jak se vším skoncovat: zima a výška. „Ledovec,“ zašeptala Lirael. Udělám to takto, rozhodla se. Zatímco budou všichni na Anniselině Probuzení, vyšplhá na Hvězdné schodiště a pak se vrhne na led. Nakonec, pokud se někdo uráčí ji hledat, naleznou její zmrzlé, polámané tělo – a potom si všichni uvědomí, jak obtížné je být Clayrou bez Zraku.

Oči se jí zalily při představě, jak zástup Clayrů tiše sleduje její tělo nesené Velkou síní, jak se modř dětské blůzy promění pod vrstvou ledu a sněhu na bílou.

Z morbidního zasnění ji vytrhlo zaklepání na dveře a Lirael s úlevou vyskočila. Devítidenní hlídka mě musela konečně uzřít, vůbec poprvé. Uzřeli mě, jak šplhám na ledovec a řítím se do hlubin, takže poslali někoho, aby této budoucnosti zabránil, aby mi řekl, že jednoho dne Zrak přece jen získám a že všechno bude v pořádku.

Potom se dveře otevřely, dříve než se zmohla říct „dále“. To stačilo, aby si uvědomila, že nepřichází Devítidenní hlídka, která si dělá starosti o její bezpečnost. Byla to teta Kirrith, opatrovnice mladých. Spíše opatrovnice než teta, neboť k Lirael nikdy nepřistupovala jinak než k ostatním a rozhodně jí neprokazovala náklonnost, jaká by se od tety dala očekávat.

„Tady tě máme!“ zahřímala Kirrith zbytečně svým protivným, falešně bodrým hlasem. „Sháněla jsem tě u snídaně, ale byla tam taková mela, že jsem tě nemohla najít. Všechno nejlepší, Lirael!“

Lirael civěla na tetu i na dárek, který jí podávala. Velký hranatý balík zabalený v červenomodrém papíru posypaném zlatým prachem. Moc pěkném papíru. Teta Kirrith jí nikdy žádný dárek nedala. Vysvětlovala to tak, že ona sama dárky nepřijímá, ale Lirael připadalo, že to s tím nijak nesouvisí. Důležité je dávat, nikoli přijímat.

„No tak, otevři ho,“ vyhrkla Kirrith. „Do Probuzení nám moc času nezbývá. Představ si, že je to ta malá Annisele!“

Lirael si vzala balík. Byl měkký, ale dost těžký. Na okamžik ji veškeré myšlenky na sebevraždu přešly. Zapudila je zvědavost. Co to může být za dárek?

Potom, když balík znovu prohmatala, ji zasáhla strašlivá předtucha. Rychle udělala díru v rohu papíru a spatřila všeříkající modrou barvu. „Je to blůza,“ řekla Lirael. Slova jako by vycházela z někoho jiného, odněkud z veliké dálky. „Dětská blůza.“

„Ano,“ přitakala Kirrith ve své oslnivě bílé říze, se stříbrnou čelenkou osázenou měsíčními kameny na sněhobílých vlasech. „Všimla jsem si, že ta stará je už příliš krátká, a když už jsi tak vyrostla, nevypadá nejlíp…“

Mluvila dál, ale Lirael už neslyšela ani slovo. Nic jí už nepřipadalo skutečné. Nová blůza v náručí ani teta Kirrith, která si pořád vedla svou. Nic.

„Tak do toho, oblékni se!“ ponoukala ji Kirrith a uhlazovala si záhyby vlastní řízy. Byla to velká a vysoká žena, jedna z nejvyšších mezi Clayrami. Lirael si před ní připadala malá a v porovnání s rozsáhlou plochou bílé barvy i jaksi špinavá. Dívala se do bílého prostoru a zase začala přemýšlet o ledu a sněhu.

Byla ztracena v myšlenkách, když jí Kirrith poklepala na rameno.

„Co je?“ zeptala se Lirael a uvědomila si, že jí unikla většina Kirrithiných slov.

„Oblékni se!“ zopakovala teta Kirrith. Mírně se jí zakabonilo čelo, sjela jí po něm čelenka a zastínila jí oči. „Bylo by od tebe nesmírně hulvátské, kdybys přišla pozdě.“

Lirael si mechanicky vysvlékla starou blůzu a vklouzla do nové. Byla z velmi těžkého lnu, ztuhlá novotou, takže s ní chvilku zápasila, než ji teta Kirrith prudce stáhla dolů. Když protáhla ruce rukávy a blůza jí dosedla na ramena, dosahovala jí až ke kotníkům.

„Můžeš ještě klidně vyrůst,“ podotkla teta Kirrith s uspokojením. „A teď už opravdu musíme jít.“

Lirael shlédla na moře modré látky, které halilo celé její tělo, a pomyslela si, že je v něm víc místa, než kolik ho může kdy vyplnit. Teta Kirrith musí očekávat, že si bílou řízu Probuzení nikdy neoblékne, neboť tato tunika by jí byla dost, i kdyby rostla do pětatřiceti let.

„Jen běž, za minutku tě doběhnu,“ zalhala s myšlenkami soustředěnými na Hvězdné schodiště, na útesy za ním a čekající led. „Musím si odskočit na záchod.“

„Dobře,“ odpověděla Kirrith, když vyběhla zpátky do chodby. „Ale pospěš si, Lirael! Mysli na to, co by řekla tvoje matka!“

Lirael ji následovala a zabočila doleva k nejbližšímu záchodu. Kirrith zatočila doprava a zatleskala, aby popohnala trojici osmiletých dívek, které se teprve za chůze oblékaly, tuniky měly zpola přetažené přes hlavy a dusily v sobě smích.

Lirael netušila, co by její matka mohla říct. Kvůli Arielle ji ostatní hodně popichovali, když byla mladší, předtím, než se jim na popichování příliš odcizila. Obvykle si Clayry nacházely milence z řad návštěvníků Ledovce, stávalo se také, že si ho našly venku. Ale bylo neslýchané, aby nezaznamenaly původ dítěte.

Její matka svou podivnost posílila i tím, že ledovec – a pětiletou Lirael – opustila, protože ji přivolal nějaký výjev, s nímž se nesvěřila ostatním Clayrám. O několik let později teta Kirrith Lirael řekla, že Arielle zemřela, ale nikdo neprozradil žádné podrobnosti. Lirael zaslechla nejrůznější teorie, mezi nimi i tu, že Arielle otrávili žárliví sokové na dvoře nějakého barbarského princátka ve zmrzlých pustinách severu nebo že ji roztrhaly šelmy. Podle všeho působila jako věštkyně, to bylo zaměstnání, které by nikdo z Clayrů nepovažoval za činnost vhodnou pro lidi jejich krve.

Bolest ze ztráty matky měla Lirael pevně zamčenou v srdci, ačkoli ne tak hluboko, aby ji nebylo možné obnažit. Teta Kirrith byla na jitření této rány přímo odbornice.

Jakmile Kirrith a tři náhle vyplísněné dívky zmizely, Lirael zamířila zpátky do svého pokoje a přichystala si výstroj na ven: kabát z těžké vlny, umaštěný lanolínem; ušanku ze dvou vrstev plsti; nepromokavé boty; rukavice s kožešinou a kožené brýle s čočkami ze zeleného kouřového skla. V duchu slyšela jeden hlas, namítal, že je hloupé, aby si brala všechny tyto věci, poněvadž se jde stejně odevzdat do náruče smrti, ale jiný slabý hlásek říkal, že rozhodně může jít řádně oblečená.

Jelikož všechny obývané části clayrského panství vyhřívala pára přiváděná z podzemních zřídel, Lirael si výbavu na ven nesla v rukou, přičemž si menší věci zabalila do kabátu. Šplháním na Hvězdné schodiště se zahřeje, aniž by musela být navlečená do vší té vlny. Na poslední chvíli si ve vzdorném gestu svlékla novou tuniku a zahodila ji na podlahu. Místo ní si oblékla neutrální oděv, ve kterém Clayry chodily, když měly službu v kuchyni nebo při umývání nádobí v dolní jídelně: dlouhou šedou bavlněnou košili, která jí sahala až po kolena, a pod ni tenké modré vlněné kamaše. Komplet doplňovala plátěná zástěra, ale tu Lirael nechala na polici.

Bylo zvláštní krást se po Severním chodníku, když nebyl nikdo na dohled. Za normálních okolností by po této rušné komunikaci přecházely desítky Clayrů věnujících se svým povinnostem, ubírajících se do Devítidenní hlídky nebo z ní nebo vykonávajících bezpočet dalších běžných činností společenství. Clayrský ledovec byl ve skutečnosti malé městečko, byť velice podivuhodné, neboť jeho hlavní náplní bylo nahlížet do budoucnosti. Nebo, jak museli Clayrové neustále vysvětlovat návštěvníkům, do četných možných budoucností.

V místě, kde se Severní chodník setkával s Cikcakem, se Lirael ubezpečila, že ji nikdo nesleduje. Potom ušla několik kroků po prvním ciku z Cikcaku a začala hledat malý tmavý otvor ve výši pasu. Když jej našla, uchopila klíč, který měla připevněný na řetízku kolem krku. Takové klíče měli všichni Clayrové a otevírali s nimi většinu běžných dveří. Hvězdné dveře sice nebyly používány příliš často, ale Lirael nepředpokládala, že k nim bude zapotřebí zvláštního klíče.

Kolem klíčové dírky nebyly patrné žádné dveře, dokud do ní Lirael nevstrčila klíč a dvakrát jej neotočila. Potom se od podlahy rozlila slabá stříbřitá linka a v nažloutlém kameni pomalu vykreslila dveřní rám.

Lirael na dveře zatlačila. Dovnitř se vedral studený vzduch, a tak se jimi rychle prosmekla. Pokud by v okolí byl někdo jiný, nejspíš by nejdříve zaregistroval studený vítr. Clayrové sice žili v hoře, jež byla z poloviny zadušená ledovcem, ale v zimě si nijak nelibovali.

Dveře se za Lirael zavřely a stříbrné linky označující jejich obrys pomalu vymizely. Před dívkou se zvedala rovná řada schodů. Výsadní symboly nad nimi je ozařovaly světlem, bylo však kalnější než v hlavních síních. Jednotlivé stupně byly vyšší než obvykle. Z exkurze před několika lety, kdy jí připadaly vysoké všechny schody, si na ně už nevzpomínala. Ušklíbla se, když se do nich pustila, protože věděla, že lýtkové svaly začnou proti šesti palcům výšky navíc brzy protestovat.

Prvních zhruba sto schodů, které se táhly naprosto rovně vzhůru, bylo lemováno mosazným zábradlím. Lirael je sevřela. Studený kov jí příjemně chladil kůži. Jak měla ve zvyku, začala schody počítat a pravidelný rytmus jí dočasně vypudil z mysli obrázky, jak se řítí po nekonečném ledovém svahu.

Málem si nevšimla, že zábradlí skončilo a schody se začaly stáčet dokola, do dlouhé spirály, která ji měla dovést až na vrchol Hvězdné hory. Její dvojče se jmenovalo Sluneční pád a obě hory mezi sebou svíraly ledovec. Ledovec měl kdysi vlastní jméno, ale to už bylo dávno zapomenuto. Už tisíce let se nazýval podle Clayrů, kteří žili nad ním, vedle něj a někdy i pod ním. Postupem času se jméno rozšířilo i na clayrské panství, takže jak rozlehlá masa ledu, tak kamenné síně byly známy jako Clayrský ledovec, jako by byly jedno.

Clayrové si rozhodně nevybírali místnosti příliš blízko ledovce. V hoře už žili celá tisíciletí a sledovali trasy vyhloubené razícími červy, nyní už skoro vyhynulými, nebo prováděli svá vlastní magická či fyzická hloubení. Ledovec zároveň pokračoval ve svém neúnavném sestupu do údolí a do hor, které svíraly jeho boky. Led se tlačil dolů a probíjel se skálou a nezáleželo mu na tom, zda to rovněž znamená, že se probourá clayrskými chodbami.

Samozřejmě že Clayrové zřeli, kam ledovec soustředí svůj samovolný postup, ale ani to v dávných dobách neodradilo některé ambiciózní stavitele. Podle všeho si mysleli, že jejich vrty vydrží tak dlouho jako oni, a pravděpodobně i alespoň tři či čtyři generace po nich – což byla dostatečně dlouhá doba na to, aby se jejich práce vyplatila.

Lirael uvažovala o všech těchto stavitelích a přemýšlela, proč bylo schodiště vystavěno s tak nepohodlně vysokými stupni. Ale po chvíli už neudržela svou představivost na uzdě, ani když mechanicky počítala jednotlivé schody. Začala si představovat, jak v tomto okamžiku nejspíš vypadá Annisele. Možná stojí na dětském konci Velké síně, osamělá postavička v bílém na modrém pozadí. Bezesporu se bude dívat na druhý konec, sotva si vědoma dlouhých řad bíle oděných Clayr usazených v lavicích, které vroubí obě strany síně na délku několika set yardů, dvacet jedna řad za sebou. V lavicích vyrobených ze starobylého tmavého mahagonu s hedvábnými polštáři, které se s velkou obřadností mění každých dvacet pět let.

Na druhém konci síně bude stát Hlas Devítidenní hlídky a možná i někteří z Hlídkujících, pokud jim to dovolí práce. Budou rozestaveni kolem Výsadního kamene, jenž se tyčí uprostřed podlahy, menhiru, hemžícího se žhnoucími, měnícími se symboly Výsady, která popisuje všechno na světě, viditelné či neviditelné. A na Výsadním kameni, mimo dosah všech s výjimkou Hlasu s jeho okovanou hůlkou, bude ležet čelenka nové Clayry a její stříbro a měsíční kameny budou odrážet Výsadní symboly kamene.

Lirael přinutila unavené nohy, aby vyšly do dalšího schodu. Anniselina chůze nebude vyčerpávající ani v nejmenším. Jen několik set kroků, s usmívajícími se tvářemi po všech stranách. Potom, až jí na hlavě konečně spočine čelenka, nastane rámus, když povstanou všechny Clayry, a v síni i mimo ni se rozlehne mohutný jásot. Probuzení Annisele, skutečné Clayry, paní Zraku. Velebené všemi přítomnými.

Na rozdíl od Lirael, která byla jako obvykle sama a přehlížená. Cítila, že se rozbrečí, ale rychle si utřela slzy. Zbývalo jí jen posledních sto schodů a ocitne se u Hvězdné brány. Jakmile do ní vstoupí a přejde širokou terasu, která se před ní táhne, stane na okraji ledovce a shlédne do ledové smrti.

Kapitola 3.
Papírová křídla

Na vrcholku Hvězdného schodiště si Lirael chvilku odpočinula, dokud ji nezačal příliš studit chlad procházející kamenem. Potom si oblékla zimní výstroj a zbarvila si svět na zeleno, když si nasadila brýle. Nakonec si z kapsy kabátu vytáhla hedvábný šátek, uvázala si ho přes nos a ústa a stáhla si klapky ušanky.

V tomto oblečení mohla být jednou z Clayr. Nikdo jí neviděl do tváře ani na vlasy či oči. Vypadala přesně jako kterákoli jiná Clayra. Až najdou její tělo, nebudou vědět, o koho jde, dokud jí nesundají ušanku, šátek a brýle.

Lirael tak bude vypadat jako jedna z Clayr úplně naposledy.

Přesto přede dveřmi vedoucími od schodiště do hangáru Papírových křídel a k Hvězdné bráně zaváhala. Nejspíš ještě měla čas vrátit se, říct, že snědla něco, co jí neudělalo dobře na žaludek, takže musela zůstat v pokoji. Kdyby si pospíšila, skoro určitě by se vrátila dříve, než všichni ostatní přijdou z Probuzení.

Ale nic by se nezměnilo. Došla k závěru, že dole se není na co těšit, takže může klidně jít dál a podívat se na útesy. K definitivnímu rozhodnutí může dojít tam.

Znovu popadla klíč a nemotornou rukou v rukavici s ním odemkla dveře. Ty byly tentokrát viditelné, ale zároveň střežené kouzly. Cítila, jak z nich klíčem protéká Výsadní magie, jak jí vniká do kožešiny rukavic a dál do rukou. Na okamžik strnula, ale potom se uvolnila, když kouzla odplynula. Ať už vstup chránila před čímkoliv, o ni zájem neměla.

Za dveřmi bylo ještě chladněji, ačkoli Lirael pořád setrvávala uvnitř hory. Rozlehlou síň, do níž vstoupila, tvořil hangár pro Papírová křídla, tady Clayry přechovávaly své magické letouny. Tři z nich spaly hned opodál. Vypadaly jako úzké kánoe s jestřábími křídly a ocasy. Lirael pocítila nutkání jednoho se dotknout, ověřit si, zda je na omak opravdu z papíru, ale věděla své. Z fyzikálního hlediska byla Papírová křídla zhotovena z tisíců archů laminovaného papíru. Ale byla zhotovena s využitím značné dávky magie a to mělo za následek, že disponovala do určité míry vlastním vnímáním. Malované oči v přední části nejbližšího zelenostříbrného křídla teď mohly být pohaslé, ale kdyby se ho dotkla, hned by se rozzářily. Netušila, k čemu by pak mohlo dojít. Věděla, že letoun ovládají hvízdané Výsadní znaky, a ona sice hvízdat uměla, ale konkrétní znaky neznala a neznala ani žádnou speciální techniku, které by bylo nejspíš zapotřebí.

Proplížila se tedy kolem křídel k Hvězdné bráně. Byla obrovitá – že by jí vedle sebe snadno prošlo třicet lidí nebo dvě Papírová křídla – a byla čtyřikrát vyšší než Lirael. Naštěstí se ji nemusela pokoušet otevřít, protože do levého boku brány byla vytesána menší branka. Stačila chvilka manipulace s klíčem, dotyk ochranného kouzla a dveře se otevřely a Lirael vykročila ven.

Zároveň se do ní opřely chlad a sluneční světlo. Zima byla natolik kousavá, že jí pronikla i silnou vrstvou oblečení, a slunce natolik prudké, že před ním musela přivřít oči, i když je chránily brýle.

Byl nádherný letní den. O něco níže v údolí, za ledovcem, bude teplo. Tady byla zima. Chlad přicházel s větrem, který vanul podél ledovce a pak se stáčel vzhůru, přes horu a kolem ní.

Před Lirael byla do horského svahu vyhloubena široká, nepřirozeně plochá terasa. Měla asi sto yardů na délku a padesát yardů na šířku a všude kolem ní se ve vysokých závějích kupil sníh a kusy ledu. Přímo na terase však ležel jen slabý sněhový poprašek. Lirael věděla, že ji v tomto stavu udržují Výsadní vyslanci – magicky stvoření sloužící, kteří ji po celý rok zametají, hrabou a opravují, bez ohledu na počasí. Nyní nebyl žádný na dohled, ale Výsadní magie, která je vysílala do práce, číhala přímo pod dlažbou terasy.

Na opačném konci terasy se do údolí řítil strmý horský sráz. Lirael se k němu zadívala, ale neviděla nic než modrou oblohu a několik nízko visících obláčků. Aby spatřila hlavní masu ledovce tisíc stop pod sebou, musela celou terasu přejít a shlédnout dolů. Ale neučinila tak. Místo toho si představila, co by se mohlo stát, kdyby skočila. Kdyby se vrhla dostatečně daleko, řítila by se volným pádem k studenému ledu a rychlému konci. Kdyby jen přepadla, možná už po třiceti či čtyřiceti stopách by narazila do skalnatého výběžku a potom by se už jen klouzala a koulela a při každém novém nárazu by si zlomila další kost.

Zachvěla se a odvrátila zrak. Teď, když byla skutečně na místě, jen několik minut spěšné chůze od strže, nebyla si jistá, zda je sebevražda opravdu tak dobrý nápad. Ale pokaždé, když se pokusila zamyslet se nad svou další budoucností, cítila se slabá a zahnaná do slepé uličky, jako by všechny cesty kupředu zatarasily příliš vysoké zdi.

Prozatím se přinutila, aby se pohnula a udělala několik kroků přes terasu, aby se alespoň podívala ze svahu. Ale zdálo se jí, jako by si její nohy žily vlastním životem, a místo cesty dopředu s ní zamířily podél stěny terasy, aniž ji přiblížily ke srázu.

Za půl hodiny zamířila zpátky k Hvězdné bráně, poté, co se čtyřikrát prošla podél terasy, aniž se byť jedinkrát odvážila přiblížit k útesu na jejím druhém konci. Nejblíže se mu ocitla u stráně na konci terasy, odkud startovala Papírová křídla. Ale tam se terasa svažovala jen několik set stop, po mnohem méně strmém horském svahu, a neústila na ledovec. Ani tady se však k okraji nepřiblížila na víc než na dvacet stop.

Přemýšlela, jak z tohoto místa odlétají Papírová křídla. Nikdy žádné neviděla, jak odlétá nebo přilétá, a několik minut strávila představami, jak asi musí vypadat. Podle všeho se kloužou po ledu a potom se v určitém bodu vznesou do vzduchu, ale kde přesně? Potřebují dlouhý rozběh jako modří pelikáni, které viděla na Ratterlinu, nebo dokážou vystřelit vzhůru jako sokoli?

Všechny tyto otázky v ní probudily zvědavost, jak Papírová křídla vlastně fungují. Uvažovala, že se v zadní části hangáru odváží na jedno podívat zblízka, když tu si uvědomila, že černá tečka, které si všimla vysoko nad svou hlavou, není výplodem její představivosti ani titěrným bouřkovým mrakem. Je to opravdové Papírové křídlo a zjevně se blíží k přistání.

Ve stejném okamžiku zaslechla dunivý rachot, právě se začala otevírat Hvězdná brána. Otočila se na ni a potom zase na Papírové křídlo. Horečnatě trhala hlavou. Co si počne?

Může přeběhnout terasu a vrhnout se z ní, ale na to teď chuť příliš neměla. Okamžik nejhlubšího zoufalství minul, alespoň pro tuto chvíli.

Může jednoduše zůstat stát na okraji terasy a sledovat, jak křídlo přistává, ale pak by zcela určitě dostala pořádně vyhubováno od tety Kirrith a vysloužila by si několik měsíců práce v kuchyni navíc. Nebo nějaký ještě horší trest, o kterém ani nevěděla.

Nebo se může schovat a dívat se. Nakonec přistání křídla chtěla vždycky vidět.

Hlavou se jí prohnaly všechny tyto možnosti a trvalo jí jen okamžik, než si zvolila tu poslední. Vběhla do závěje, posadila se do ní a začala na sebe kupit sníh. Brzy z ní nebylo vidět skoro nic kromě řady stop, které se táhly sněhem k jejímu úkrytu.

Rychle si představila Výsadu, potom zapátrala v jejím věčném proudu a vytáhla tři symboly, které potřebovala. Všechny tři se jí postupně rozzářily v mysli, vyplnily ji, až nedokázala myslet na nic jiného. Stáhla si je do úst a potom je vyfoukla směrem ke stopám ve sněhu.

Kouzlo z ní vyklouzlo jako vířící koule zmrzlého dechu, koule se zvětšovala, až její průměr dosáhl délky natažené paže. Vznášela se nad pěšinkou a stopy zametla. Když úkol splnila, nechala se strhnout větrem a dech a Výsadní symboly se rozplynuly do nicoty.

Lirael vzhlédla a zadoufala, že pilot Papírového křídla onen podivný obláček nezaregistroval. Letoun se přiblížil a nad terasou se přehnal stín jeho křídel, když se nad ní zatočil. S každým náletem ztrácel výšku.

Lirael mhouřila oči, zacloněné brýlemi, a sníh jí zakrýval skoro celý obličej. Neviděla, kdo v křídle sedí. Mělo jinou barvu než křídla, která používaly Clayry. Bylo rudozlaté, to byly barvy královského dvora. Že by posel? Mezi králem v Belisaere a Clayrami existovala pravidelná komunikace a Lirael posly často vídávala v dolní jídelně. Obvykle však nepřilétali v Papírovém křídle.

Sneslo se k ní několik hvízdaných tónů prodchnutých mocí a pak se jí zvedl žaludek, když na okamžik ucítila, jako by se sama vznášela, a musela se natočit do větru. Potom uviděla, jak Papírové křídlo znovu nalétává k zemi, stáčí se po větru a klouzavě přistává na terase v mračnu sněhu – až příliš blízko její skrýše, aby se v ní cítila bezpečná.

Z kokpitu se unaveně vysoukali dva lidé a protáhli si ruce a nohy. Oba byli tak mohutně zachumlaní do kožešin, že Lirael nedokázala poznat, zda jsou to muži, nebo ženy. Byla si však jistá, že v takovémto ošacení to rozhodně nemohou být Clayrové. Jedna postava na sobě měla kožich z černostříbrné kuny a druhá kabát z jakési červenohnědé kožešiny, která Lirael nebyla nijak povědomá. A brýle měly modré čočky, nikoli zelené.

Postava v červenohnědém kožichu se natáhla do kokpitu a vytáhla dva meče. Lirael si myslela, že muž – byla si poměrně jistá, že je to muž – jeden meč předá, ale oba si připjal k širokému koženému pásu, každý na jeden bok.

Lirael došla k závěru, že druhá osoba – černostříbrná – je žena. Na způsobu, jak si stáhla rukavici a položila dlaň na čumák Papírového křídla, bylo něco mateřského, jako by zkoušela čelo dítěte, zda nemá horečku.

Potom se do kokpitu nahnula i žena a vytáhla kožený bandalír. Lirael natáhla krk, aby lépe viděla, nevěnovala pozornost sněhu, který jí zapadal za límec. Potom málem zalapala po dechu a prozradila se, když si všimla, co se ukrývá v pouzdrech bandalíru. V sedmi pouzdrech, do nejmenšího z nich by se vešla sotva krabička na léky, největší bylo dlouhé jako Liraelina pěst. Z každého pouzdra vyčnívala mahagonová rukojeť. Násady zvonců, zvonců, jejichž hlasy tlumila kůže. Ať už byla tato žena kdokoliv, měla sedm zvonků nekromantky!

Žena si bandalír nasadila a natáhla se pro svůj vlastní meč. Byl delší než ty, které používali Clayrové, a také starší. Lirael v něm cítila jakousi moc, i z místa, kde se ukrývala. Výsadní magii, v meči a v obou lidech.

A také ve zvoncích, uvědomila si, a najednou pochopila, kdo tato paní je. Nekromancie je Volnou magií a v království je zapovězená, stejně jako zvonce, které nekromanti používají. S výjimkou zvonců jedné ženy. Ženy, která má za úkol napravovat zlo páchané nekromanty. Žena, která ukládá ke spánku Mrtvé. Žena, která jako jediná spojuje Volnou magii s Výsadou.

Lirael se zachvěla, ale nikoli chladem, když si uvědomila, že je jen asi dvacet yardů od Abhorsenky. Před lety legendární Sabriel zachránila zakletého prince Prubíře a společně s ním porazila Kerrigora, netvora z řádu vyšších Mrtvých, který málem zničil království. A za prince, když se stal králem, se provdala a spolu pak…

Lirael se ještě jednou podívala na muže, všimla si jeho dvou mečů a způsobu, jak stojí těsně vedle Sabriel. Musí to být král, napadlo ji, a skoro se jí udělalo špatně. Je tady král Prubíř a Abhorsenka Sabriel! Jsou tak blízko, že by si s nimi mohla jít popovídat – kdyby měla dost odvahy.

A tu neměla. Zatlačila se dál do sněhu. Nedbala vlhkosti a chladu a čekala, co se stane. Nevěděla, jak by měla dělat úklony, pukrlata nebo jak se tomu říká či jak se asi král a Abhorsenka mají oslovovat. Ale hlavně nevěděla, jak by vysvětlila, co tady dělá.

Když se Sabriel a Prubíř vyzbrojili, přistoupili k sobě a tiše si něco říkali, že se málem dotýkali tvářemi. Lirael napínala uši, ale nic neslyšela. Vítr strhával slova opačným směrem. Nicméně bylo jasné, že na něco – či na někoho – čekají.

A čekat dlouho nemuseli. Lirael pomalu otočila hlavu k Hvězdné bráně, opatrně, tak, aby nenarušila vrstvu sněhu, pod níž se skrývala. Z brány vystupovala nepočetná skupinka Clayr a rychle pospíchala přes terasu. Očividně přicházely přímo z Probuzení, protože většina z nich si přes bílé řízy jen přehodila pláště či kabáty a skoro všechny měly pořád na hlavě čelenky.

Lirael poznala dvě Clayry v jejich čele – dvojčata Sanar a Ryelle – bezchybná ztělesnění dokonalých Clayr. Zrak měly natolik silný, že byly skoro pořád na Devítidenní hlídce, a Lirael s nimi tudíž skoro nikdy nepřišla do styku. Obě byly vysoké a mimořádně krásné. Dlouhé světlé vlasy jim ve slunečních paprscích zářily jasněji než stříbrné čelenky.

Za nimi přicházela pětice dalších Clayr. Lirael je všechny mlhavě znala, a kdyby musela, vzpomněla by si i na jejich jména a v jakém jsou s ní příbuzenském poměru. Žádná z nich nebyla bližší než sestřenice z třetího kolena, ale poznala, že všechny se vyznačují mimořádně silným Zrakem. Pokud nebyly právě teď součástí Devítidenní hlídky, stanou se jí zítra a se vší pravděpodobností jí byly minulý týden.

Krátce řečeno, bylo to sedm nejvýznačnějších Clayr na celém Ledovci. Vedle činností spjatých se zřením zastávaly i důležité administrativní pozice. Například malá Jasell, která šla poslední, byla první kvestorkou, v Clayrském ledovci měla na starost správu financí a jeho obchodní banku.

Byly to také ty úplně poslední osoby, se kterými se Lirael chtěla setkat na místě, kde neměla co pohledávat.

Kapitola 4.
Záblesk ve sněhu

Zatímco Sanar a Ryelle vedly ostatní kupředu, Lirael napadlo, že asi uvidí, co se běžně dělává, když se člověk setká s králem a královnou, proslulou navíc jako Abhorsenka.

Ale Sabriel a Prubíř na nic takového nečekali. Sanar a Ryelle uvítali objetím a poté, co si zvedli brýle a odvázali šátky, polibky na obě tváře. Lirael se znovu naklonila, jestli neuslyší, co si říkají. Vítr sice pořád vanul nesprávným směrem, ale už se zmírnil, takže konverzaci zaslechla.

„Vítejte, sestřenky,“ řekli Sabriel a král zároveň. Oba se usmívali. Když jim teď Lirael viděla do tváře, připadali jí velice unavení.

„Zřely jsme vás včera večer,“ pravila Sanar – nebo Ryelle, Lirael si nebyla jistá, která z nich. „Ale čas jsme musely odhadnout podle slunce. Doufám, že jste nečekali dlouho.“

„Jen pár minut,“ odpověděl Prubíř. „Dostatečně dlouho, abychom se protáhli.“

„Jemu se létání moc nezamlouvá,“ podotkla Sabriel a na manžela se usmála. „Nedůvěřuje pilotovi.“

Prubíř pokrčil rameny a zasmál se. „Jde ti to čím dál líp,“ řekl.

Lirael vycítila, že nemluví jen o létání v Papírových křídlech. Zdálo se jí, jako by mezi Prubířem a Sabriel probíhala nějaká zpola utajovaná výměna energie a pocitů. Sdíleli něco neviditelného, něco, co Sabriel rozesmálo a rozjasnilo jí oči.

„Neuzřeli jsme, že byste se zdrželi,“ pokračovala Sanar. „Je to tak?“

„Ano,“ opáčila Sabriel a úsměv jí z tváře rázem vyprchal. „Na západě dochází k nepokojům a my nemůžeme otálet. Zdržíme se, jen abychom si vyslechli rady. Máte-li pro nás nějaké…“

„Zase na západě?“ zeptala se Sanar a vyměnila si s Ryelle utrápený pohled, jak to mezi sebou udělaly i další Clayry za nimi. „V příliš velké oblasti na západě nic nezříme. Působí tam nějaká síla, která tlumí vše s výjimkou těch nejletmějších pohledů. Přesto víme, že právě ze západu se rozšíří potíže. Útržky z nich ukazují mnoho budoucností, ale nikdy jich není dost, aby nám byly nějak užitečné.“

„Spousta potíží je tam už teď,“ ozval se král a povzdechl si. „Kolem Okraje a Rudého jezera jsem za posledních deset let vystavěl šest Výsadních kamenů. Po letech tam zůstávají jenom dva a už si nemůžu vyšetřit čas, abych opravil ty zbývající. Teď tam máme zamířeno, abychom potlačili nepravosti, které se tam odehrávají, a pokusili se najít jejich zdroj, ale nejsem si jistý, jestli se nám to podaří. Zvlášť když je natolik silný, aby se skrýval před clayrským Zrakem.“

„Náš Zrak nemusí oslepit vždy jen síla,“ poznamenala jedna z Clayr, nejstarší z přítomných. „A to ani síla zla. Existují jemné energie, které odklánějí náš Zrak z důvodů, které si můžeme jen domýšlet, a pořád musíme mít na paměti skutečnost, že vidíme příliš mnoho budoucností na příliš krátkou dobu. Možná že u Rudého jezera nás oslepuje jen toto.“

„Pokud ano, pak to taky rozbíjí Výsadní kameny krví Výsadních mágů,“ dodal Prubíř. „A přitahuje k sobě Mrtvé a Volnou magii víc než kdekoli jinde. Z celého království se právě oblast kolem Rudého jezera a úpatí hory Abed nejvíce vzpírá naší vládě. Před čtrnácti lety jsme se Sabriel slíbili, že Výsadní kameny budou znovu postaveny, vesnice budou obnoveny a lidé budou mít zase možnost žít své životy a hledět si práce beze strachu z Mrtvých a Volné magie. Tak jsme to učinili na území ode Zdi k Severní poušti. Ale nemůžeme porazit to, co se nám staví na západě. Kromě Okraje je ta oblast západu pořád pustinou, tak jako ji z ní udělal Kerrigor před více než dvěma sty lety.“

„To úsilí vás unavuje,“ řekla najednou stará Clayra a Prubíř i Sabriel přikývli. Drželi se však zpříma, a třebaže se přiznávali k vyčerpání, nedávali ani v nejmenším najevo, že svůj úkol odmítají.

„Nezažijeme klidu,“ vysvětloval Prubíř. „Pořád dochází k nějakým obtížím, pořád čelíme nebezpečí, se kterým se může vypořádat jen král nebo Abhorsenka. Sabriel to má horší, protože na svobodě je pořád příliš mnoho Mrtvých a pořád se najde příliš mnoho hlupáků, otevírajících další dveře do Smrti.“

„Jako třeba ten, co pustoší okolí Okraje,“ přidala se Sabriel. „Takové máme alespoň zprávy. O nekromantce nebo volnomagické čarodějce – neboť jde údajně o ženu – s bronzovou maskou. Tu prý doprovázejí jak Mrtví, tak živí muži a všichni přepadávají statky a usedlosti od Okraje směrem na východ, skoro až po Roblov. Od vás jsme však nic neslyšeli. Copak jste nic z toho neuzřely?“

„V okolí Rudého jezera něco zříme jen málokdy,“ odpověděla Ryelle a ustaraně svraštila čelo. „Ve větší vzdálenosti však nemíváme žádné potíže. V tomto případě lituji, že jsme vás nevarovaly před tím, co se stalo, a že vám nemůžeme poskytnout žádné vodítko ohledně toho, k čemu dojde.“

„Jednotka gardy se blíží z Qyrre,“ řekl Prubíř. „Ale ještě nejméně tři dny bude na cestě. My sami hodláme být v Roblově už ráno.“

„Doufejme, že to bude jasné ráno,“ dodala Sabriel. „Pokud jsou hlášení pravdivá, tato nekromantka ovládá spoustu Mrtvých pomocníků. Možná je jich dokonce tolik, aby s nimi v noci nebo za ošklivého počasí zaútočila na nějaké město.“

„Myslím, že útok na Roblov bychom určitě uzřely,“ opáčila Ryelle. „A nic takového jsme nezaznamenaly.“

„To se mi ulevilo,“ řekl Prubíř, ale Lirael viděla, že jim tak úplně nevěří. Sama užasla, protože nikdy neslyšela o tom, že by něco dokázalo tlumit Zrak nebo že je místo, kam Clayry nedohlédnou. Samozřejmě s výjimkou Ancelstierre za Zdí, ale to je něco jiného. V Ancelstierre nefunguje žádná magie, alespoň pokud se člověk vzdálí dostatečně na jih ode Zdi. Nebo tak se to aspoň říkalo. Lirael neznala nikoho, kdo by navštívil Ancelstierre, i když se říkalo, že Sabriel tam vyrostla.

Když Lirael přemítala nad tím, co právě zaslechla, zesílil vítr, takže další část konverzace se k ní už nedonesla. Viděla však, jak se Clayry poklonily a jak jim Sabriel s Prubířem pokynuli, aby zase vstaly.

„Nezačínejte s formalitami!“ zvolal Prubíř. „Všechno uzřít nemůžete, stejně jako my nemůžeme všechno udělat. Nějak to zatím zvládáme a budeme v tom pokračovat.“

„‚Pokračovat‘ je heslo pro tento rok a pro všechny roky následující,“ podotkla Sabriel s povzdechem. „Když už jsme u toho, měli bychom nejspíš obrátit křídlo a znovu se vydat na cestu. Cestou do Roblova chci ještě navštívit Dům.“

„Aby ses poradila s…?“ zeptala se Ryelle, ale zbytek jejích slov k Lirael už nedolehl, protože je strhl poryv větru. Ještě více se naklonila a pořád se snažila, aby si nesetřásla sníh z ušanky.

Sabriel něco odpověděla, ale Lirael rozuměla jen poslední části, „…pořád většinu roku spí, pod Ranniným…“

Potom pronášeli další nesrozumitelné věty, zatímco všichni obstoupili Papírové křídlo a otočili je na druhou stranu. Lirael natahovala krk, co nejvíc se odvážila, až jí z obličeje klouzal sníh. Dohánělo ji k zuřivosti, že na ně vidí, ale třebaže zaslechne nějaké to slůvko, není jim schopna porozumět. Chvilku dokonce horečnatě zvažovala, že přivolá kouzla, aby si vylepšila sluch. Zmínky o takovém kouzle už zaslechla, ale neznala všechny symboly. Navíc Sabriel a ostatní by přítomnost Výsadní magie skoro určitě zaregistrovali.

Pak se zničehonic vítr zase utišil a Lirael opět jasně slyšela.

„Jsou pořád ve škole v Ancelstierre,“ říkala Sabriel, zjevně v odpověď na otázku, kterou jí položila Sanar. „Budou tady na prázdninách za tři… ne, za čtyři týdny. Jestli se vypořádáme se současnou naléhavou situací, mohli bychom se dostat ke Zdi právě tak, abychom se s nimi setkali, a plánovali jsme, že společně strávíme několik týdnů v Belisaere. Ale počítám, že se objeví nějaká nová obtíž, která si až do jejich odjezdu vyžádá nepřítomnost alespoň jednoho z nás.“

Lirael připadalo, že Sabrielina slova zněla sklíčeně. Musel si to myslet i Prubíř, protože ji vzal za ruku, aby jí poskytl oporu.

„Alespoň jsou tam v bezpečí,“ prohlásil a Sabriel přikývla a opět na ní byla patrná dřívější únava.

„Uzřeli jsme je, jak přecházejí Zeď, i když to může být až při další příležitosti nebo ještě později,“ přitakala Ryelle. „Ellimere vypadá… bude vypadat… hodně jako ty, Sabriel.“

„Naštěstí,“ poznamenal Prubíř se smíchem. „I když v jiných ohledech je spíš po mně.“

Lirael si uvědomila, že se baví o jejich dětech. Věděla, že mají dvě. Princeznu, která je přibližně stejně stará jako ona, a prince, který je mladší, ale nevěděla o kolik. Sabriel a Prubíř je měli očividně velice rádi a stýskalo se jim po nich. To Lirael přivedlo k myšlenkám na její vlastní rodiče, kteří ji neměli rádi nejspíš vůbec. Znovu si vzpomněla na dotyk té jemné, chladivé ruky. Ale matka ji i přesto opustila a kdo ví, zda se její otec vůbec dozvěděl, že se narodila.

„Bude z ní královna,“ ozval se silný hlas a přitáhl Liraelinu pozornost zpátky.

„Možná z ní bude královna.“

Promluvila jedna z dalších Clayr, starší žena hovořící jazykem věštby, její oči zřely něco jiného než kus ledu, na který byly upřené. Potom zalapala po dechu a zapotácela se kupředu s napřaženýma rukama, aby zmírnila pád do sněhu.

Prubíř vyskočil a zachytil ji dříve, než stačila dopadnout na zem. Zase ji postavil na nohy. Žena se pořád nejistě kolébala, s vytřeštěným a zasněným výrazem.

„Vzdálená budoucnost,“ řekla hlasem, z něhož se už vytratil podivný prorocký tón. „Budoucnost, kde tvá dcera Ellimere byla starší, než jsi teď ty, a vládla jako královna. Ale uzřela jsem také řadu dalších možných budoucností, jednu vedle druhé, kde je jen kouř a popel, celý svět spálený a zničený.“

Lirael ucítila, jak jí při slovech staré Clayry tělem projel mráz. Její hlas zněl tak přesvědčivě, že Lirael viděla pusté rozvaliny skoro přímo před očima. Ale může být celý svět spálený a zničený?

„Možné budoucnosti,“ poznamenala Sanar a snažila se, aby to znělo klidně. „Často zahlédneme budoucnosti, k nimž nikdy nedojde. Je to část břemene spjatého se Zrakem.“

„Tak pokud jde o mě, jsem rád, že ho nemám,“ odpověděl Prubíř, když předal stále rozechvělou Clayru do náručí ochotné Sanar a Ryelle. Podíval se na slunce a potom na Sabriel, ta přikývla. „Velice se omlouváme, ale víc času už nemáme.“

Se Sabriel se na sebe usmáli, jaký se mu to povedl bezděčný rým, otočili však k sobě hlavy, takže si toho všimli jen oni a Lirael. Prubíř si odepjal meče a uložil je do kokpitu, potom převzal meč od Sabriel a odložil i ten. Sabriel si sňala kožený bandalír a opatrně jej položila, aby nerozezněla zvonce. Lirael uvažovala, proč je na tak krátkou chvilku vůbec vytahovali. Potom si uvědomila, že žijí v neustálém nebezpečí, a tak je pro ně samozřejmé mít své zbraně neustále u sebe. Jako pro kupecké stráže v jídelně dnes ráno. Abhorsenka a král tedy nedůvěřují clayrské ochraně. Najednou si uvědomila, že je vlastně sama neozbrojená. Co by dělala, kdyby ji tady někdo napadl, až všichni odejdou? Nebyla si jistá, zda svým klíčem otevře branku i zvenku. Cestou nahoru ji něco takového vůbec nenapadlo.

Odvrátila oči od Papírového křídla, aby dala průchod panice, a už si představovala, jak stráví noc venku a jak ji ze sněhu vytáhne nějaký obludný pařát. Představa nedobrovolné smrti se jí vůbec nelíbila. Potom zaregistrovala nějaký náhlý pohyb. Sabriel, už usazená v Papírovém křídle, napřáhla ruku. Napřáhla ruku a mířila prstem přímo na Liraelinu skrýš ve sněhu!

„Podívejte se! Co se to tam blyští ve sněhu?“ zvolala Sabriel, najednou zase dobře slyšitelným hlasem. „Myslím, ať je to cokoliv, je to neškodné, ale člověk nikdy neví. Sbohem, sestřenky Clayry. Doufám, že se zase brzy setkáme a zdržíme se déle.“

„A my doufáme, že vám lépe posloužíme,“ odpověděla Sanar a podívala se směrem, kam ukázala Sabriel. „A uzříme jasněji, co se děje na západě i na našem vlastním prahu.“

„Na shledanou,“ dodal Prubíř a zamával ze zadní části Papírového křídla. Sabriel zahvízdala jasným tónem prodchnutým magií. Hvizd se vznesl do vzduchu, stočil se a vrátil se k zemi, aby nadzvedl křídlo a roztančil je na terase. Sabriel a Prubíř zamávali; potom se rudozlatý letoun snesl nad propast a zmizel Clayrám z očí.

Lirael tajila dech, potom s úlevou nasála vzduch, když se Papírové křídlo opět vzneslo nad terasu. Ve spirálách vyletělo výše, pak se stočilo k jihu a chvatně odlétalo, stále rychleji, zatímco za ním Sabriel přivolávala vítr.

Lirael se chvilku dívala, jak se vzdaluje, a pokusila se zavrtat hlouběji do sněhu. Možná si budou myslet, že je sněhová vydra. Ale když mizela do závěje, věděla, že to nemá cenu. K její skrýši se blížilo všech sedm Clayr a nevypadaly vůbec přívětivě.

Kapitola 5.
Nečekaná příležitost

Lirael si nebyla úplně jistá, jak se tak rychle dostaly zpátky do hangáru Papírových křídel. Věděla, že ji popadlo víc párů rukou, než se zdálo být možné pro sedm osob, a odtáhly ji po sněhu mnohem hruběji, než kdyby šla sama. Několik vteřin si myslela, že jsou na ni hodně a hodně rozčílené. Pak jí došlo, že je jim prostě jen zima a chtějí se dostat zpátky dovnitř.

Ocitly se za branou. Clayry nebyly přímo rozezlené, ale moc příjemně se nechovaly. Ruce jí strhly ušanku, brýle a šátek, aniž braly ohled na vlasy, které se jí do nich zamotaly, a pak na ni shlédlo sedm promrzlých tváří.

„Ariellina dcera,“ řekla Sanar, jako by určovala nějakou květinu nebo rostlinu a četla její jméno ze seznamu. „Lirael. Nefiguruje na soupisu Hlídky. Proto ještě není obdařena Zrakem. Je to tak?“

„A-ano,“ zakoktala Lirael. Dosud se na ni nikdo v životě nedíval tak soustředěně a obvykle se vyhýbala hovorům s jinými lidmi, obzvláště s plnoprávnými Clayrami. Významné Clayry ji přiváděly do rozpaků, i když se chovala vzorně. Teď jich tu stálo sedm a všechny na ni upíraly soustředěnou pozornost. Přála si, aby se dokázala propadnout podlahou a zhmotnit se ve svém pokoji.

„Proč ses tam ukrývala?“ zeptala se stará Clayra, která se jmenovala – jak si Lirael najednou vzpomněla – Mirelle. „Proč nejsi na Probuzení?“

V jejím hlase nezaznívala vůbec žádná vlídnost, pouze ledová autorita. Lirael si až teď vzpomněla, že tato šedovlasá žena se svraštělou tváří je také velitelkou clayrských Strážkyň, které loví a hlídají v oblasti Hvězdné hory a Slunečního pádu, ledovce a údolí řeky. Potýkají se s kdekým od ztracených poutníků po bláhové loupežníky nebo loupeživé šelmy a není možno je brát na lehkou váhu.

Mirelle se zeptala ještě jednou, ale Lirael jí odpovědět nedokázala. Do očí se jí nahrnuly slzy, i když se jí je dařilo potlačovat. Potom, když se jí zdálo, že Mirelle z ní odpověď i slzy vytřese, řekla první věc, která ji napadla.

„Mám narozeniny. Je mi čtrnáct.“

Ukázalo se, že nemohla říct nic lepšího. Všechny Clayry se uvolnily a Mirelle jí pustila ramena. Lirael sebou cukla. Žena ji svírala dostatečně pevně, aby jí na kůži zůstaly modřiny.

„Takže tobě je čtrnáct,“ zopakovala Sanar mnohem vlídnějším hlasem než Mirelle. „A jsi celá nesvá, protože se v tobě neprobudil Zrak.“

Lirael přikývla. Neodvažovala se nic říkat.

„V některých z nás se probudí se zpožděním,“ pokračovala Sanar a dívala se na ni konejšivýma a chápavýma očima. „A často platí, že čím později k tomu dojde, tím silnější bývá. Ve mně a Ryelle se Zrak probudil, až když nám bylo šestnáct. To ti nikdo neřekl?“

Lirael vzhlédla a vůbec poprvé se Clayře podívala zpříma do očí. Sama je měla rozšířené údivem. Šestnáct! To není možné!

„Ne,“ vyhrkla a v hlase jí jasně zaznívalo překvapení a úleva. „V šestnácti přece ne!“

„Ale ano,“ řekla Ryelle, usmála se a navázala, kde Sanar skončila. „No vlastně v šestnácti a půl. Myslely jsme, že to nikdy nepřijde. Ale přišlo. Domnívám se, že jsi už další Probuzení nemohla snést. Proto jsi sem přišla?“

„Ano,“ odpověděla Lirael a ve tváři se jí začal rozlévat slabý úsměv. Šestnáct! To znamená, že má ještě naději. Měla chuť vyskočit a všechny obejmout, i Mirelle, a seběhnout po Hvězdném schodišti a křičet radostí. Zničehonic jí sebevražda připadala nesmírně hloupá a zdálo se jí, že se jí v hlavě zrodila kdesi dávno a daleko.

„Naše trápení zhoršovalo i to, že jsme měly příliš mnoho času, abychom o absenci Zraku přemýšlely,“ řekla Sanar, která si dobře všimla příznaků úlevy v Liraelině tváři i postoji, „protože jsme nebyly součástí Hlídky a nebyly jsme v zacházení se Zrakem vycvičené. Samozřejmě že jsme ani nechtěly vykonávat služby navíc ze soupisu povinností.“

„Ne,“ souhlasila Lirael rychle. Kdo by chtěl čistit záchody nebo umývat nádobí víc, než musí?

„Nebylo obvyklé, aby nám bylo před osmnáctými narozeninami přiděleno nějaké rozumné zaměstnání,“ pokračovala Ryelle. „Ale zeptaly jsme se a Hlídka souhlasila, abychom dostaly pořádnou práci. Takže jsme vstoupily do Letky Papírových křídel a naučily jsme se létat. Bylo to za časů před návratem krále, kdy bylo všechno mnohem nebezpečnější a neklidnější, takže jsme létaly na mnohem víc průzkumů a mnohem dál než teď.

Zrak se v nás probudil až po roce létání. Mohl to být strašný rok, jako byl ten předcházející, kdy jsme jen doufaly a čekaly na dar. Ale byly jsme příliš zaneprázdněné, abychom na něco takového vůbec pomyslely. Myslíš, že by pořádná práce pomohla i tobě?“

„Ano!“ odpověděla Lirael nadšeně. Zaměstnání by ji svléklo z dětské tuniky a umožnilo by jí nosit oděv pracující Clayry. Také by měla kam chodit a nebyla by pořád s mladšími dětmi a tetou Kirrith. V závislosti na práci, kterou by vykonávala, by se třeba nemusela ani účastnit Probouzení.

„Otázka je, jaká práce by se ti hodila nejvíc,“ uvažovala Sanar. „Myslím, že jsme tě nikdy neuzřely, takže to nám nepomůže. Víš o nějakém zaměstnání, které by se ti obzvlášť líbilo? Strážkyně? Letka Papírových křídel? Obchodní kancelář? Banka? Stavitelství? Nemocnice? Parní provoz?“

„Nevím,“ řekla Lirael a snažila se uvažovat nad všemi početnými a různorodými činnostmi, kterým se Clayry věnovaly vedle soupisu povinností pro společenství.

„V čem jsi dobrá?“ zeptala se Mirelle. Prohlédla si Lirael od hlavy k patě, očividně si ji měřila jako budoucí možnou posilu Strážkyň. Když zlehka nadzvedla nos, dala najevo, že si o Liraelině potenciálu velké iluze nedělá. „Jak ti jde práce s mečem a lukostřelba?“

„Moc ne,“ odpověděla Lirael provinile a pomyslela na všechna cvičení, kterých se v poslední době nezúčastnila, protože dávala přednost apatickému vysedávání v pokoji. „Myslím, že nejvíc mi jde Výsadní magie. A hudba.“

„Takže možná Papírová křídla,“ napadlo Sanar. Potom se zamračila a podívala se na ostatní. „I když čtrnáct let je možná přece jenom trochu brzo. Můžou mít špatný vliv.“

Lirael se podívala na Papírová křídla a nedokázala potlačit slabé zachvění. Představa létání se jí zamlouvala, ale křídla ji trochu děsila. Nahánělo jí strach, že jsou živá a mají vlastní osobnost. Co by se stalo, kdyby s některým z nich musela neustále hovořit? S lidmi mluvila jen velmi nerada, a co potom s Papírovými křídly?

„Prosím,“ řekla Lirael, když tuto myšlenku sledovala na to nejlogičtější místo, kde by se lidem mohla vyhýbat nejvíce. „Myslím, že bych chtěla pracovat v knihovně.“

„V knihovně,“ zopakovala po ní Sanar a zachmuřila se. „Ta může být pro čtrnáctiletou dívku nebezpečná. Jakož i pro čtyřicetiletou ženu, když na to přijde.“

„Jenom určité části,“ podotkla Ryelle. „Staré vrstvy.“

„V knihovně nemůžeš pracovat, aniž bys šla i do Starých vrstev,“ poznamenala Mirelle zasmušile. „Alespoň někdy. Já sama bych do určitých částí knihovny nijak horlivě nechodila.“

Lirael poslouchala a přemýšlela, o čem se to baví. Velká clayrská knihovna je sice rozlehlá, ale o žádných Starých vrstvách nikdy neslyšela.

Základní uspořádání znala dobře. Knihovna byla vymodelována jako schránka loděnky, jako nekonečná chodba, která se stáčela do nitra hory ve stále se zužující spirále. Tuto hlavní spirálu tvořila nesmírně dlouhá, točitá rampa, po níž se scházelo z nejvyšších partií hory až pod úroveň údolního dna o několik tisíc stop níže.

Z hlavní spirály vybíhal bezpočet chodeb, místností a podivných síní. Mnoho jich bylo plných clayrských písemných záznamů, které dokumentovaly především proroctví a vize několika generací věštkyň. Obsahovaly však rovněž knihy a listiny z celého království. Knihy o magii a tajemstvích, poznatky starodávné i zcela nové. Svitky, mapy, zaklínadla, recepty, soupisy inventáře, pravdivé příběhy a Výsada ví, co ještě kromě toho.

Vedle všech těchto písemností se ve Velké knihovně přechovávaly i další věci. Byly v ní staré zbrojnice obsahující brnění a zbraně, které nikdo nepoužíval celá staletí, ale které se pořád blyštěly a byly jako nové. Byly v ní místnosti plné nejroztodivnější výstroje, kterou nyní nikdo nedokázal používat. Byly v ní komnaty, kde stály oblečené krejčovské panny a předváděly módní kreace dávných Clayr nebo naprosto odlišné oděvy z barbarského severu. Byly v ní skleníky, o něž se starali vyslanci a v nichž zářily Výsadní symboly jasné jako slunce. Byly v ní místnosti tonoucí v naprosté tmě, které pohlcují světlo a všechny návštěvníky dostatečně pošetilé na to, aby do nich vstoupili nepřipraveni.

Lirael část knihovny viděla při obezřele vedených exkurzích, spolu se zbytkem svého ročníku. Vždycky toužila nahlédnout do dveří, které míjeli, a vkročit za bariéry červených provazů, označujících chodby či tunely, kam mohly vstupovat pouze zplnomocněné knihovnice.

„Proč tam chceš pracovat?“ zeptala se Sanar.

„Je to… je to zajímavé,“ koktala Lirael, nevěda, jak by měla odpovědět. Nechtěla přiznat, že knihovna by byla nejlepší místo k úkrytu před Clayrami. A kdesi hluboko v mysli nezapomněla, že v knihovně by mohla najít kouzlo, jak bezbolestně skoncovat se svým životem. Samozřejmě že ne teď, když věděla, že Zraku se ještě může dočkat. Ale později, kdyby stárla a stárla a Zrak nepřicházel a v ní by opět vzkypělo bezmocné zoufalství, jako tomu bylo dnes ráno.

„Zajímavé to je,“ odpověděla Sanar. „Ale v knihovně se taky ukrývají nebezpečné věci a vědomosti. Netrápí tě to?“

„Nevím,“ řekla Lirael upřímně. „Záleželo by na tom, co to je. Ale opravdu bych tam ráda pracovala.“ Odmlčela se a pak velmi potichu dodala: „Vážně chci mít hodně práce, jak jste samy řekly, abych zapomněla, že nemám Zrak.“

Clayry se pak k Lirael otočily zády a shromáždily se v úzkém kroužku, kam neměla přístup a kde si potichu šeptaly. Lirael je úzkostlivě sledovala, neboť si byla vědoma, že se v jejím životě odehraje něco závažného. Celý den byl příšerný, ale teď jí opět svitla naděje.

Clayry si přestaly šeptat. Lirael se na ně dívala přes vodopád svých vlasů, ráda, že jí skrývají tvář. Nechtěla dát najevo, jak hodně stojí o to, aby ji nechaly pracovat.

„Jelikož máš narozeniny,“ začala Sanar, „a jelikož si myslíme, že to bude nejlepší, rozhodly jsme se, že tě zaměstnáme, jak si přeješ, ve Velké knihovně. Zítra ráno se tam budeš hlásit Vancelle, vrchní knihovnici. Pokud tě z nějakého důvodu neshledá nepřijatelnou, staneš se třetí pomocnou knihovnicí.“

„Děkuji vám,“ vydechla Lirael. Slova zazněla jako zaskřehotání, a tak je ještě jednou zopakovala. „Děkuji vám.“

„Ještě jednu věc,“ pokračovala Sanar, popošla dopředu a postavila se tak blízko, že Lirael musela vzhlédnout a zadívat se jí do očí. „Dnes jsi zaslechla řeči, které jsi zaslechnout neměla. Vlastně jsi spatřila návštěvu, k níž vůbec nedošlo. Stabilita království je křehká záležitost, Lirael, a snadno se naruší. Sabriel a Prubíř by nikde jinde a před jinými posluchači tak otevřeně nemluvili.“

„Nikomu nic neřeknu,“ odpřísáhla Lirael. „Nic neříkám, vážně.“

„Nebudeš si to ani pamatovat,“ dodala Ryelle, která se přesunula za ni. Zvolna vypustila kouzlo, připravené v sevřených prstech. Než Lirael vůbec napadlo, že by se mu mohla postavit, přes hlavu se jí sesypal řetězec jasných Výsadních symbolů a sevřel jí spánky.

„Alespoň do doby, než si to pamatovat budeš muset,“ pokračovala Ryelle. „Budeš si vzpomínat na všechno, co jsi dnes udělala, kromě návštěvy Sabriel a Prubíře. Ta vzpomínka zmizí a nahradí ji procházka po terase a náhodné setkání s námi. Vypadala jsi rozrušeně, takže jsme s tebou hovořily o práci a získání Zraku. Tak jsi přišla ke svému novému zaměstnání, Lirael. Budeš si pamatovat na toto a na nic víc.“

„Ano,“ odpověděla Lirael a slova jí ze rtů splynula tak pomalu, že vypadala, jako by byla opilá nebo nevýslovně unavená. „Knihovna. Zítra se budu hlásit u Vancelle.“

Kapitola 6.
Třetí pomocná knihovnice

Vrchní knihovnice měla prostornou, dubem obloženou kancelář s velmi dlouhým stolem, který zakrývaly knihy, papíry a velký mosazný podnos s nedojedenou snídaní. Na stole poblíž ruky knihovnice ležel dlouhý obnažený meč se stříbrnou čepelí a s jílcem.

Lirael stála před stolem se skloněnou hlavou, zatímco si Vancelle četla vzkaz, který dívka přinesla od Sanar a Ryelle.

„Takže,“ pravila knihovnice, a když Lirael zaslechla její hluboký, pánovitý hlas, mimoděk sebou trhla. „Ty chceš být knihovnicí?“

„A-ano,“ vysoukala ze sebe Lirael.

„A hodíš se vůbec na takovou práci?“ zeptala se knihovnice. Dotkla se jílce meče a Lirael si na okamžik pomyslela, že jej Vancelle zvedne a zamáchá jím, aby se přesvědčila, jestli ji vyděsí.

Lirael už vyděšená byla. Knihovnice jí naháněla hrůzu i bez meče. Ve tváři se jí nezračily žádné emoce a při pohybu se tak ovládala, jako by měla každou chvíli strhnout náramný povyk.

„Hodíš se na ni?“ zopakovala knihovnice.

„No, já… já nevím,“ zašeptala Lirael.

Knihovnice se vysmekla zpoza stolu, a to tak rychle, že si Lirael nebyla jistá, zda právě nezamrkala a pohyb jí neunikl.

Vancelle byla jen o něco málo vyšší než ona, ale přitom se zdálo, jako by nad ní zlověstně čněla. Oči měla jasně modré a vlasy hebké a zářivě šedé jako ten nejjemnější prach, který zůstane po vyhasínajícím ohni. Na prstech nosila spoustu prstenů a na levém zápěstí se jí skvěl stříbrný náramek se sedmi zářivými smaragdy a devíti rubíny. Odhadnout její věk nebylo možné.

Lirael se zachvěla, když knihovnice napřáhla ruku a dotkla se Výsadního symbolu na jejím čele. Dívka vnímala, jak vzplál, jak se jí na kůži zahřál, a všimla si, jak jeho světlo odrážejí drahokamy v prstenech a náramku.

At už knihovnice ucítila v Liraelině Výsadním symbolu cokoliv, nedala to na své tváři nijak znát. Ruku odtáhla a vrátila se zpátky za stůl. Opět se dotkla jílce meče.

„Nikdy jsme nepřijaly knihovnici, kterou jsme jako knihovnici předtím neuzřely,“ řekla a naklonila hlavu jako někdo, kdo přemýšlí, jak správně pověsit obraz. „A tebe zatím nikdo neuzřel, je to tak?“

Lirael cítila, jak jí vyschlo v krku. Neschopna slova přikývla. Věděla, že jí nečekaná příležitost, které se jí dostalo, uniká mezi prsty. Záchrana na poslední chvíli, příležitost pracovat, být někým…

„Takže zůstáváš záhadou,“ pokračovala knihovnice. „Ale pro záhady je Velká clayrská knihovna tím nejlepším místem – a je lepší být knihovnicí než součástí sbírek.“

Lirael chvilku nechápala, co má na mysli. Potom v ní znovu vyklíčila naděje a zmohla se hlesnout: „Chcete říct… že se na ni hodím?“

„Ano,“ opáčila Vancelle, vrchní knihovnice Velké clayrské knihovny. „Hodíš se a můžeš okamžitě začít. Zástupkyně Ness ti už řekne, co a jak.“

Lirael odešla poblouzněná štěstím. Přežila tvrdou zkoušku. Byla přijata. Bude z ní knihovnice!

* * *

Zástupkyně Ness si před Lirael jen odfrkla a poslala ji za první pomocnou knihovnicí Roslin, ta ji roztržitě políbila na tvář a poslala ji za druhou pomocnou knihovnicí Imši. Bylo jí pouhých dvacet let a teprve nedávno mohla vyměnit žlutou hedvábnou vestu třetí pomocnice za rudou vestu druhé pomocnice.

Imši vzala Lirael do oblékárny, rozlehlé místnosti plné nejrůznějšího vybavení, zbraní a všemožných předmětů – od horolezeckých lan po lodní háky –, které knihovnice potřebují ke své práci. A k desítkám a desítkám speciálních knihovnických vest nejroztodivnějších velikostí a barev.

„Třetí pomocnice nosí žlutou, druhá pomocnice rudou, první pomocnice modrou, zástupkyně bílou a vrchní knihovnice černou,“ vysvětlovala Imši, zatímco Lirael pomáhala obléci přes pracovní úbor zbrusu novou žlutou vestu. „Je těžší, než vypadá, co? To je proto, že je to ve skutečnosti plátno potažené hedvábím. A tak je mnohem odolnější. Tahle píšťalka se připevňuje na poutka v klopě, abys mohla sklonit hlavu a zapískat na ni, i kdyby ti něco drželo ruce. Ale zapískej na ni, jen když budou opravdu potřebovat pomoc. Když uslyšíš hvízdání, běž za zvukem a všemožně se snaž pomoct.“

Lirael si píšťalku ve tvaru jednoduché mosazné trubičky vzala a podle instrukcí si ji provlékla zvláštními poutky na klopě. Jak podotkla Imši, foukat se do ní dalo prostě jen tak, že sklonila hlavu. Ale co tím chtěla Imši říct? Co jí mohlo držet ruce?

„Samozřejmě že ti píšťalka pomůže, jenom když ji někdo zaslechne,“ pokračovala Imši a podala Lirael něco, co na první pohled vypadalo jako stříbrná kulička. Ukázala jí, aby si ji vložila do levé přední kapsy nové vesty. „Proto máš i myš. Je částečně mechanická, takže si budeš muset pamatovat, abys ji jednou za měsíc natáhla, a kouzlo je pak třeba obnovit každý rok za letního slunovratu.“

Lirael se podívala na malý stříbrný předmět. Byla to myška s drobnými mechanickými nožičkami, dvěma jasnými rubínovými úlomky na místě očí a malým klíčkem v hřbetu. Cítila teplo Výsadního kouzla, které v ní dřímalo. Domnívala se, že právě ono ve správné chvíli mechanismus aktivuje a vyšle myš tam, kam má jít.

„Co má za úkol?“ zeptala se Lirael, a Imši trochu překvapila. Mladší dívka za celou dobu od uvítání nepromluvila a jen nehybně stála s tváří ukrytou za záplavou vlasů. Imši už ji jako novou posilu stačila odepsat. Že zde Lirael zaměstnali, považovala za další z řady výstředních rozhodnutí vrchní knihovnice, ale možná to s ní nebude tak marné. Rozhodně se zdá, že má zájem.

„Shání pomoc,“ odpověděla Imši. „Když budeš ve Starých vrstvách nebo někde, kde si budeš myslet, že nikdo neuslyší tvoje pískání, polož myš na zem a vyslov nebo vykresli spouštěcí symbol, který ti za chviličku ukážu. Jakmile se probudí, odcupitá do čítárny a rozezní poplašné zařízení.“

Lirael přikývla a odhrnula si vlasy, aby si myšku lépe prohlédla. Přejela jí prstem přes stříbrný hřbet. Když Imši začala listovat rejstříkem Výsadních symbolů, Lirael zakroutila hlavou a vložila si myšku do speciální kapsy.

„Ten symbol znám, díky,“ řekla potichu. „Ucítila jsem ho v tom kouzlu.“

„Vážně?“ zeptala se Imši opět nevěřícně. „To musíš být dobrá. Já si sotva zapálím svíčku nebo zahřeju nohy na ledovci.“

Ale ty máš Zrak, pomyslela si Lirael. Jsi skutečná Clayra.

„Takže máš píšťalku i myš,“ zopakovala Imši a vrátila se k práci. „Tady je opasek a pouzdro a já se teď podívám, která dýka je nejostřejší. Au! Myslím, že tahle bude stačit. Teď do knihy musíme zapsat číslo a všecko to budeš muset podepsat.“

Lirael si připjala široký kožený opasek a posunula si pouzdro pohodlně na bok a stehno. Dýka, která se do něj zasouvála, byla dlouhá jako její předloktí a měla úzkou ostrou čepel. Byla ocelová, ale smočená ve stříbře a na čepeli se skvěly Výsadní znaky. Lirael se jich zlehka dotkla prstem, aby se přesvědčila, jakou mají funkci. Při dotyku se rozehřály a poznala v nich symboly lámání a rozplétání, které jsou obzvláště užitečné proti volnomagickým stvůrám. Byly do čepele vloženy asi před dvaceti lety a nahradily starší sadu, odřenou časem. I tyto vydrží už jen asi deset let, neboť nebyly položeny nijak silně či dovedně. Lirael napadlo, že by se jí to povedlo možná lépe, i když nebyla v umísťování kouzel na neživé předměty nikterak zběhlá.

Zvedla oči od dýky a všimla si, že Imši netrpělivě čeká s brkem v ruce nad ohromnou knihou vázanou v kůži, připoutanou řetězem ke stolu v přední části oblékárny.

„Číslo,“ vyzvala ji Imši. „Na čepeli.“

„Aha,“ vydechla Lirael. Naklonila dýku, až se vytratily Výsadní symboly a byl vidět jen holý kov s písmenem a číslem, vyraženým tradiční metodou.

„L2713,“ zavolala Lirael; potom dýku zasunula do pouzdra. Imši číslo napsala, smočila brk a podala jej Lirael, aby se podepsala.

V knize, mezi červeně nalinkovanými řádky, bylo Imšiným úhledným rukopisem uvedeno Liraelino jméno, datum, její pozice – třetí pomocná knihovnice – a soupis všech věcí, které dostala. Lirael si soupis prohlédla, ale nepodepsala se.

„Je tady napsáno klíč,“ řekla opatrně a naklonila brk tak, aby na papír nedopadla nalévající se kapka inkoustu.

„Aha, klíč!“ zvolala Imši. „Napsala jsem ho a pak jsem zapomněla.“

Přešla k jedné skříňce na stěně, otevřela ji a chvíli v ní šátrala. Nakonec vytáhla široký stříbrný náramek posázený smaragdy, přesně takový, jaký měla sama na zápěstí. Rozepjala jej a sepjala Lirael kolem pravého zápěstí.

„Budeš se muset vrátit za vrchní knihovnicí, aby probudila kouzlo, co v něm dřímá,“ vysvětlovala Imši a ukázala Lirael, jak se dva ze sedmi smaragdů v jejím náramku hemží jasnými Výsadními symboly. „Podle tvé práce a pozice bude otevírat všechny patřičné dveře.“

„Děkuji,“ řekla Lirael krátce. Cítila kouzlo ukrývající se ve stříbře, Výsadní symboly, které tonuly hluboko v kovu a čekaly, až vplynou do smaragdů. Vnímala sedm kouzel, jedno pro každý smaragd. Ale nevěděla, jak je lze přitáhnout na povrch a aktivovat. Tento druh magie byl nad její síly.

O nic moudřejší nebyla ani po dalších deseti minutách, kdy ji za zápěstí uchopila Vancelle a rychle zakouzlila, aniž promluvila či se uchýlila k nějaké zřejmé symbolice. Ať udělala cokoliv, kouzlo rozzářilo pouze jeden smaragd. Šest ostatních zůstalo potemnělých. Vancelle podotkla, že to bude stačit k otevírání běžných dveří, což je pro čerstvou třetí pomocnou knihovnici ažaž.

* * *

Tři měsíce Lirael trvalo, než pochopila, jak probudit další čtyři kouzla v náramku, ale tajemství šestého a sedmého bylo nad její schopnosti. Nicméně nová kouzla neprobudila okamžitě. Další měsíc jí trvalo, než vytvořila iluzi, aby skryla zář nově probuzených smaragdů a náramek vypadal jako předtím.

Do práce nad odhalením hlavních kouzel ji vehnala především zvědavost. Původně je probouzet nechtěla, měla v úmyslu přistupovat ke svému objevu čistě jako k výsledku cvičení svých rozumových schopností. Ale v cestě jí stálo tolik zajímavých dvířek, padacích dveří, bran, mříží a zámků, že se musela mermomocí tázat, co se za nimi skrývá. Jakmile kouzla v náramku probudila, začala zápasit s myšlenkou, že je použije.

V pokušení ji uváděla i její každodenní činnost. Zatímco většinu manuální práce odváděli Výsadní vyslanci, kteří přenášeli materiály mezi hlavní čítárnou a jednotlivými pracovnami učenkyň, veškeré kontroly, záznamy a registraci prováděli lidé. Zpravidla mladší zaměstnankyně. Osobně a někdy i v početných skupinkách ozbrojených knihovnic se musely přinášet velmi speciální či nebezpečné položky. Lirael se zatím na žádnou z těchto vzrušujících výprav do Starých vrstev vydávat nemusela. Měla čas do doby, než získá rudou vestu druhé pomocnice, což obvykle trvalo přinejmenším tři roky.

Ale v průběhu svých běžných povinností častokrát míjela zajímavě vyhlížející chodby opatřené červenými provazy nebo dveře, které jí kynuly a skoro ji vyzývaly: „Jak kolem nás můžeš každý den procházet a nechtít do nás vstoupit?“

Každý neurčitě zajímavý portál býval bez výjimky zamčený a nepůsobilo na něj ani původní klíční kouzlo, ani onen jediný zářící smaragd na Liraelině náramku.

Kromě nepřístupnosti zajímavých prostor splnila Velká knihovna většinu Liraeliných nadějí. Dokonce dostala vlastní malou pracovnu. Na šířku sice měřila sotva víc než Liraeliny rozpažené ruce a zařízena byla jen úzkým stolkem, židlí a několika policemi. Ale bylo to útočiště, místo, kde ji nikdo nevyrušoval, kde byla v bezpečí před dotěrností tety Kirrith. Bylo určeno pro začínající knihovnice k tichému studiu předepsaných textů: Knihovnických pravidel, Základní bibliografie a Velké žluté knihy: jednoduchých kouzel pro třetí pomocné knihovnice. Naučit se všemu potřebnému z těchto svazků jí trvalo jen jeden měsíc.

Takže si potichu ‚vypůjčovala‘ všechny knihy, které se jí dostaly do rukou, jako byla například Černá kniha věštění z písmen, kterou zástupkyně knihovnice lehkomyslně zapomněla mezi vrácenými svazky. A strávila dlouhou dobu rozebíráním kouzel v náramku, pomalu si razila cestu složitými řetězci Výsadních symbolů, aby odhalila spouštěcí symboly.

Zpočátku ji hnala zvědavost a pocit uspokojení získávala z dešifrování kouzel, jež měla být nad její síly. Ale někdy v průběhu bádání si uvědomila, že se jí studium Výsadní magie líbí samo o sobě. A když se učila znakům a způsobům, jak je sestavovat do zaklínadel, úplně zapomínala na své potíže i na to, že nemá Zrak.

Nejenže se učila, jak se stát skutečným Výsadním mágem, ale měla se také čím bavit, když se všechny další knihovnice nebo její kamarádky z ložnic mladých věnovaly společenštějším aktivitám.

Ostatní knihovnice, obzvláště přibližně desítka dalších třetích pomocnic, se zpočátku snažily chovat přátelsky. Ale všechny byly starší než Lirael a všechny byly obdařeny Zrakem. Lirael měla dojem, že se s nimi nemůže o ničem bavit nebo s nimi nic sdílet, takže zůstávala potichu a skrývala se za svými vlasy. Zanedlouho ji přestaly zvát při obědě ke stolu i k odpoledním zápasům v táboře nebo k večernímu klábosení o starších Clayrách při skleničce sladkého vína.

Lirael tudíž opět zůstala sama mezi lidmi. Říkala si, že to tak má radši, ale přesto se neubránila, aby ji občas píchlo u srdce, když viděla smějící se skupinky mladých Clayr, jak se nenuceně baví a těší se ze vzájemného přátelství.

Ještě horší to bývalo, když byly celé skupinky zvány, aby se připojily k Devítidenní hlídce. Během prvních měsíců se to stávalo stále častěji. Obvykle rovnala knihy v čítárně nebo zapisovala údaje do některého z katalogů, když se objevoval posel Hlídky a přinášel slonovinové známky, které povolávaly příjemce na observatoř. Někdy v obrovské klenuté čítárně dostávaly vlastní známku hned desítky Clayr. Usmívaly se, klely, ušklíbaly se nebo známku přijímaly se stoickým klidem; potom začala horečnatá aktivita, všechny zanechaly práce, odtáhly židle, uzamkly knihy a papíry do přihrádek ve stolech nebo je vrátily na police a odkládací stolky a hromadně vypochodovaly ze dveří.

Lirael zpočátku překvapovalo, že je jich povoláváno tolik, a ještě více se divila, když se některé vracely po pár hodinách či několika málo dnech, namísto devíti dnů, podle nichž Hlídka dostala své jméno. Přemýšlela, proč jsou povolávány v tak četných skupinách a nikoli na celou dobu. Napřed se domnívala, že to nějak souvisí s povoláním knihovnic. Ale neměla chuť se na to někoho ptát, takže jakési odpovědi se dočkala, až když zaslechla dvě druhé pomocné knihovnice v knihvazárně.

„Když je nás devadesát osm, je to v pořádku. Ale zvyšovat počet na sto devadesát šest a dál až na včerejších sedm set osmdesát čtyři je už směšné,“ říkala jedna z druhých pomocnic. „Ano, do observatoře jsme se všechny vešly. Ale teď se už mluví o patnácti stech šedesáti osmi! A to už budou skoro všechny – ale nevypadá to, že když je Hlídka větší, pracuje líp, než když ji tvoří obvyklých čtyřicet devět Clayr. Já sama žádný rozdíl nepoznávám.“

„Mně osobně to nevadí,“ odpověděla její kolegyně, zatímco opatrně natírala lepidlem vazbu polámané knihy. „Nemusíme být pořád tady, a když je větší Hlídka, alespoň je rychleji za námi. Ale je docela otrava, když se musíme soustředit do míst, kde nic nevidíme. Proč někdo z výše postavených prostě nepřizná, že nikdo v okolí toho pitomého jezera nic neuzří, a nenechají to být?“

„Protože to není tak jednoduché,“ přerušil ji strohý hlas zástupkyně. Blížila se k nim jako obrovská bílá kočka, která má spadeno na dvojici vypasených myšek. „Všechny možné budoucnosti jsou vzájemně propojené. Neschopnost uzřít, kde budoucnosti začínají, přestavuje významnou obtíž. Měly byste to vědět a měly byste taky vědět, že o fungování Hlídky se nemluví!“

Poslední větu vyřkla s povšechným pohledem po místnosti. Ale Lirael, i když se částečně skrývala za obrovským lisem, cítila, že byl namířen na ni. Koneckonců kromě ní byly v místnosti samé plnohodnotné Clayry, které mohly být vybrány za členky Devítidenní hlídky.

Tváře jí hořely rozpaky a hanbou, když napjala veškeré síly, aby otočila velkými bronzovými držadly šroubovice, která utahovala lis. Opět se kolem ní rozproudil hovor, ale nevěnovala mu pozornost a soustředila se na svůj úkol.

Byl to však okamžik, kdy se rozhodla probudit kouzlo dřímající v náramku a použít své vlastní zaklínadlo, aby skryla zář dalších smaragdů.

Sice se ještě nepřipojí k Hlídce na observatoři, ale prozkoumá knihovnu.

Kapitola 7.
Za dveřmi slunce a měsíce

Ani poté, co Lirael probudila v náramku další zaklínadla, potíže s prozkoumáváním zapovězených oblastí nevymizely. Pořád měla příliš mnoho práce nebo kolem ní bylo příliš mnoho dalších knihovnic. Po prvních dvou úzkostných situacích, kdy byla před zakázanými dveřmi málem přistižena, se rozhodla, že průzkumy nechá na dobu, až kolem ní bude méně lidí nebo až bude moci snáze utéct z práce.

První skutečná příležitost se jí naskytla skoro pět měsíců od chvíle, kdy si oblékla žlutou vestu třetí pomocnice. Byla v čítárně a třídila knihy, které měli vrátit vyslanci. Těsně kolem ní se shromáždily jejich přízračné, Výsadou zvýrazněné ruce, ty jediné byly viditelnou součástí jejich zahalených těl. Vyslanci byli naprosto jednoduší, bez jakýchkoli vyšších funkcí, ale svou práci milovali. Lirael je měla ráda, protože ji nenutili mluvit ani se jí na nic nevyptávali. Vždycky jen předala knihy určitému vyslanci a ten je odnesl do příslušného sektoru a na patřičnou polici nebo do patřičného skladu.

Lirael byla obzvlášť dobrá v určování, co je který vyslanec zač, což byla cenná dovednost s ohledem na to, že vyšívané znaky na jejich hábitech s kapucemi byly častokrát zaprášené nebo přestávaly být zřetelné a rozluštitelné. Neměli oficiální jména, byly popsány jen jejich povinnosti. Ale většina měla přezdívku, jako například Kluk, který měl na starost Báchorky cestovatelů od A do D, nebo Kamínek, který dohlížel na geologickou sbírku.

Lirael právě předávala Klukovi mimořádně velkou a neforemnou knihu svázanou v kůži a potištěnou motivem tříhrbého velblouda, když tu přišel posel Hlídky. Lirael dívce zprvu nevěnovala přílišnou pozornost, protože věděla, že pro ni žádnou slonovinovou známku nemá. Pak si všimla, že se zastavuje u každého stolu, mluví úplně se všemi a že za ní sílí šum šeptaných rozhovorů. Lirael si pokradmu uhladila vlasy za uši a snažila se poslouchat. Zpočátku byl šepot nezřetelný, ale když se posel přiblížil, Lirael zaslechla, jak se neustále opakují slova „patnáct set šedesát osm“.

Chvilku byla na rozpacích; potom jí došlo, že právě o tomto musela mluvit druhá pomocnice. Přivolání tisíce pěti set šedesát osmi Clayr na Hlídku – za účelem dosud nevídaného soustředění Zraku.

Lirael si odvodila, že toto poselství z knihovny odvede skoro všechny knihovnice a ona tím získá skvělou příležitost vyrazit na tajný průzkum. Vůbec poprvé tak sledovala rozdávání známek spíše se vzrušením než s obvyklou sklíčeností a sebelítostí. Teď si přála, aby byl na Hlídku povolán úplně každý. Ve snaze nevypadat příliš nápadně přešla na opačný konec stolu, aby se podívala, jestli posel přehlédl ještě někoho kromě ní.

Nepřehlédl. Zatímco čekala, jestli si někdo vzpomene a řekne jí, co má dělat – nebo nedělat –, zjistila, že se jí těžko dýchá. Nevšimla si kolem sebe žádné z knihovnic, se kterými obvykle pracovala. Neviděla ani Imši. Domnívala se, že ji posel potkal cestou a už jí stačil dát i známku.

V duchu nutila všechny Clayry, aby odešly, a začala třídit knihy se soustředěnou horečnatostí, jako by jí vůbec nezáleželo na tom, co se kolem ní děje. Vyslanci jí její zaujetí schvalovali a sami se pohybovali rychleji: jeden uchopil sloupec knih a druhý se posunul na jeho místo.

Nakonec se ve dveřích mihla poslední jasná vesta a zmizela. V průběhu necelých pěti minut se Lirael zbavila více než padesáti knihovnic. Usmála se a zbývající knihu odložila s rozhodným žuchnutím na hromádku v rukou posledního vyslance čekajícího na plný náklad.

O deset minut později, aby dala šanci odejít všem opozdilcům, zamířila dolů po hlavní spirále. Asi o půl míle níže, už v oblasti Starých vrstev, stály dveře, které chovala v obzvláštní oblibě a které chtěla prozkoumat úplně ze všeho nejdříve. Na obyčejném dřevěném povrchu se skvěl jasný sluneční znak, zlatý kotouč s paprsky směřujícími odshora dolů. Samozřejmě že se přes dveře táhl červený provaz, zabezpečený na obou koncích voskovou pečetí s otisky knihy a meče, symboly vrchní knihovnice.

Lirael už dávno přišla na to, jak naložit s touto obtíží. Z kapsy vesty vytáhla krátký drát se dvěma dřevěnými rukojetěmi a podržela si jej před ústy. Potom pronesla tři Výsadní symboly, jednoduché kouzlo, kterým se zahříval kov. Jakmile se drát na chvilku rozžhavil do ruda, rychle odřezala pečetě a spolu s provazem je ukryla v nedalekém otvoru ve stěně chodby, kam nedopadalo světlo.

Potom přišla skutečná zkouška. Otevřou se dveře před náramkem, jak je, nebo bude potřeba posledních dvou kouzel, na které nedokázala přijít?

Nastavila zápěstí a zakomíhala náramkem přede dveřmi. Smaragdy se zablyštěly a pronikly halícím kouzlem, pod nímž je Lirael skryla – a dveře se neslyšně otevřely.

Vstoupila dovnitř a dveře se za ní zvolna zavřely. Ocitla se v krátké chodbě a nakrátko ji zmátlo jasné světlo na druhém konci. Tento průchod přece nemůže ústit ven. Nacházela se v útrobách hory, tisíce stop pod povrchem. Ve světle zamrkala a vydala se kupředu s jednou rukou na jílci dýky, s druhou na mechanické pohotovostní myši.

Chodba nevedla ven a Lirael záhy spatřila, jak byla oklamána. Ústila do ohromné síně, větší než byla Velká síň. Na vzdáleném stropě ve výšce stovek stop zářily Výsadní symboly jasné jako slunce. Střed místnosti vyplňoval mohutný dub zelenající se letním listím, jehož rozložité větve stínily hadovitě se táhnoucí jezírko. A všude po jeskyni rostly kvítky. Rudé kvítky. Lirael se předklonila a jeden utrhla, neboť si nebyla jistá, zda se nestala obětí nějakého přeludu. Ale kvítek byl zcela skutečný. Necítila v prstech žádná kouzla, pouze křehký stonek. Rudou sedmikrásku v plném květu.

Lirael k ní přivoněla a kýchla, protože jí do nosu vnikl pyl. Teprve nyní si uvědomila, jaké je v obrovské jeskyni ticho. Mohla sice napodobovat svět venku, ale ovzduší v ní bylo příliš nehybné. Nevanul tady žádný větřík a nebylo slyšet žádné zvuky. Nepoletovali tu žádní ptáci, nečinily se v ní žádné včelky. U jezírka nepila žádná zvířata. Kromě květin a stromu v ní nebylo nic živého. A světla u stropu na rozdíl od slunce nevydávala žádné teplo.

Místo mělo stejnou teplotu jako zbytek clayrské obydlené říše a byla v něm patrná stejná mírná vlhkost pocházející z vlhkého tepla, které rozváděla rozsáhlá soustava trubek, čerpající přehřátou vodu z gejzírů a oblaků páry hluboko, hluboko pod povrchem.

I když to byla nádherná podívaná, působila trochu skličujícím dojmem. Lirael uvažovala, jestli při své první výpravě najde jen toto. Potom si všimla, že na opačném konci síně stojí další dveře, či spíše mřížovaná brána.

Cesta napříč jeskyní jí trvala deset minut, déle, než by si bývala myslela. Ale snažila se nešlápnout na příliš mnoho kvítků a strom a jezírko obešla velkým obloukem. Pro jistotu.

Brána blokovala přístup do další chodby, která nevedla ke světlu, nýbrž do tmy. Brána, jednoduchá kovová mříž, byla opatřena znakem stříbrného měsíce, nikoli slunce. Měsíční srpek měl mnohem ostřejší a delší hroty, než se dalo považovat za obvyklé či esteticky příjemné.

Lirael se branou zadívala do chodby za ní. Na mysli jí vytanul obraz píšťalky na vestě a představa bytostí, které se jí sápají po rukou. Najednou si uvědomila, že píšťalka by jí tu stejně nebyla nic platná – podobně jako myš –, protože v čítárně teď není nikdo, kdo by uslyšel její kvílivé volání o pomoc.

Ale kromě neznámého nebezpečí si nebyla vědoma žádného zjevného důvodu, proč by bránu neměla přinejmenším vyzkoušet. Zakomíhala rukou, smaragdy se opět rozzářily, ale brána se neotevřela. Ruku zase spustila, odhrnula si vlasy z očí a zamračila se. Stála zjevně před branou, která reaguje jen na vyšší zaklínadla.

Potom zaslechla cvaknutí a pravé křídlo brány se pomalu otevřelo – jen tolik, aby se mohla prosmeknout dovnitř. Aby to nebylo tak snadné, srpek měsíce vyčníval do volného prostoru a jeho ostré hroty mířily do míst, kde měla mít krk a slabiny.

Podívala se na těsný průchod a zamyslela se. Co když za branou číhá něco příšerného? Ale potom ji napadlo, že nemá co ztratit. Strach a zvědavost se v ní chvilku přetlačovaly. Až vyhrála zvědavost.

Poddala se zvědavosti, vytáhla z kapsy myšku a položila ji mezi kvítky. Kdyby se za branou semlelo něco zlého, vykřikne spouštěcí Výsadní symbol, myš se ihned vydá na cestu a po svých křivolakých myších cestičkách odcupitá do čítárny. I kdyby bylo příliš pozdě na její vlastní záchranu, mohlo by to být užitečné varování pro ostatní. Podle Liraeliných nadřízených a spolupracovnic není neobvyklé, že knihovnice pokládají životy pro dobro Clayr jako celku, buď při nebezpečných výzkumech, z prostého přepracování nebo při opatřeních proti doposud neznámým nebezpečím objeveným v knihovních sbírkách. Lirael věřila, že tento princip sebeobětování se mimořádně hodí na její osobu, poněvadž ostatní Clayry měly Zrak, a tak potřebovaly být naživu mnohem víc než ona.

Když položila myšku na zem, vytáhla dýku a proklouzla pootevřenou branou. Místo bylo široké tak akorát a měsíční hroty byly ostré jako břitva, ale dostala se na druhou stranu, aniž došla újmy ona sama nebo její šaty. Nenapadlo ji, že dospělý muž nebo žena by se za bránu neprotáhli.

V chodbě byla tma jako v pytli, takže vyslovila jednoduché Výsadní kouzlo, kterým se přivolávalo světlo, a to nechala vklouznout do dýky. Potom před sebou držela čepel jako lucernu, byť nevydávala tolik světla. Buď zaklínadlo trochu popletla, nebo je něco tlumilo.

Kromě toho, že byla za branou tma, v chodbě, zjevně nepřipojené na clayrské geotermální rozvody, byla i zima. Lirael při chůzi vířila prach a ten se kolem ní svíjel v prapodivných obrazcích, připadaly jí jako neznámé Výsadní symboly.

Za chodbou se otevírala malá obdélníková místnost. Lirael pozvedla dýku a zahlédla její stinné kouty, které se hemžily slabými Výsadními znaky, tak starobylými, že skoro ztratily svou zář.

Celou místností kolovala magie – podivná, starodávná Výsadní magie, Lirael jí nerozuměla a skoro se jí bála. Znaky představovaly pozůstatky po nějakém neuvěřitelně letitém kouzlu, nyní už sešlém věkem a polámaném. Ať kouzlo kdysi představovalo cokoliv, nyní z něj zbývaly jen stovky nesourodých znaků, drolících se na prach.

Přesto z kouzla přetrvávalo tolik, aby Lirael pocítila ještě větší obavy. Vznášely se tu symboly spoutávání a uvěznění, ochrany a výstrahy. I ve svém nesourodém stavu se kouzlo pokoušelo splnit svůj účel.

A co bylo horší, Lirael si uvědomila, že ačkoli jsou symboly velmi staré, kouzlo jednoduše nevyvanulo, jak si zprvu myslela. Bylo zlomeno teprve nedávno, před několika týdny či nanejvýš měsíci.

Uprostřed místnosti stál nízký stůl z jediného kusu černého lesklého kamene, trochu připomínal oltář. I ten halily pozůstatky po nějakém mocném kouzlu či zaklínadle. Po jeho hladkém povrchu se přelévaly Výsadní symboly a neustále hledaly spojení s nějakým hlavním Výsadním znakem, který by je všechny spoutal. Tento znak tu však už nebyl.

Na stole bylo v řadě rozestaveno sedm malých podstavců. Byly vyřezané z nějaké zářivě bílé kosti a kromě jednoho byly všechny prázdné. Na třetím zleva stál malý idol či soška.

Lirael zaváhala. Nedokázala určit, co je zač, ale zároveň se k ní nechtěla přibližovat, dokud se nedozví víc o kouzlech, která zde byla rozptýlena.

Chvíli zůstávala nehnutě stát, sledovala symboly a poslouchala. Ale nic se neměnilo a místnost se dále topila v naprostém tichu.

Jeden krok kupředu nepřivodí žádnou změnu, uvažovala Lirael. Podívám se, co stojí na třetím podstavci, a odstoupím.

Přiblížila se a pozvedla světlo.

Jakmile položila nohu na zem, poznala, že udělala chybu. Podlaha pod ní byla divná, nejistá. Ozvalo se strašlivé zapraštění a obě nohy jí zničehonic vklouzly do desky z tmavého skla, kterou si spletla s podlahou.

Přepadla dopředu a jen taktak že udržela v ruce dýku. Levou rukou dopadla na stůl a instinktivně zachytila sošku. Koleny narazila do hrany, kde se sklo setkávalo s kamenem, a až do hlavy jí vystřelila pronikavá bolest. Pálila ji chodidla, rozdrásaná sklem.

Shlédla dolů a všimla si něčeho horšího než rozbitého skla a pořezaných nohou, něčeho, co ji okamžitě přinutilo k pohybu bez ohledu na další újmu, kterou jí mohly způsobit střepy.

Sklo totiž tvořilo kryt dlouhé jámy podobající se rakvi, v níž něco leželo. Něco, co zpočátku vypadalo jako spící nahá žena. V dalším úděsném okamžiku si Lirael všimla, že postava má ruce stejně dlouhé jako nohy, zahnuté dozadu a zakončené velkými pařáty, jaké má kudlanka nábožná. Stvoření otevřelo oči, v nichž se zableskly stříbrné ohně, jasnější a strašlivější než všechno, co Lirael doposud spatřila.

Ale nejhorší byl puch. Výmluvný kovový zápach Volné magie zanechával Lirael v ústech a hrdle trpkou pachuť a obracel se jí při něm žaludek.

Stvůra i Lirael se pohnuly ve stejném okamžiku. Lirael se vrhla zpátky do chodby, zatímco postava sekla svými příšernými prodlouženými pařáty. Minuly cíl. Obluda nelidsky zavřeštěla a Lirael se rozběhla rychle, jak ještě nikdy v životě, bez ohledu na pořezaná chodidla.

Než vřískot odezněl, prosmekla se Lirael branou a nadechla se. Mezi ní a okrajem brány zbylo několik centimetrů. Za mříží se otočila, zamávala náramkem a vykřikla: „Zavři se! Zavři se!“

Ale brána se nezavřela a stvůra byla najednou u ní. Jednu nohu a šerednou paži už protahovala štěrbinou. Lirael na okamžik napadlo, že se nedostane za ostré měsíční hroty, ale paže se zničehonic zúžila a zvýšila a celé tělo bylo pojednou tvárné jako měkká hlína. Nestvůra bleskla stříbrnýma očima a otevřela tlamu plnou stříbřitých jehlovitých zubů, aby si olízla rty. Po jejím šedém jazyku se táhly žluté pásy podobné pijavicím.

Lirael se nezastavovala, aby si ji prohlížela. Zapomněla na pohotovostní myš. Zapomněla, že by se měla držet dál od jezírka a stromu. Uháněla přímo za nosem, hnala se hlava nehlava sedmikráskami, až za ní vybuchovala oblaka okvětních lístků.

Běžela pořád dál a očekávala, že každým okamžikem ji strhne k zemi zahnutý pařát. Ve vnější chodbě nezpomalila, pak se ale sklouzla a zastavila, aby nenarazila do dveří. U nich zamávala náramkem a protáhla se jimi, sotva se v nich otevřela úzká štěrbina. Přitom si na vestě utrhla všechny knoflíky.

Na druhé straně opět zamávala náramkem a pozorovala otevřený průchod vytřeštěnýma očima vyděšeného telátka hledícího na blížícího se vlka.

Dveře se přestaly otevírat a znovu se pozvolna zavíraly. Lirael si povzdechla, padla na kolena a ucítila, že se pozvrací. Na okamžik zavřela oči – a zaslechla zaskřípění, vůbec to však neznělo jako cvaknutí dveří.

Oči prudce otevřela a potom spatřila zahnutý hmyzí dráp dlouhý jako její ruka, jak se prodral otvorem o šířce lidského palce. Následoval další – a dveře se začaly otevírat.

Ústa přitiskla k píšťalce a její pronikavý vřískot se v ozvěnách rozezněl po celé délce točité chodby. Nikdo jej však neslyšel, a když rukou sklouzla ke kapse s myškou, dotkla se podivné sošky z měkkého kamene a nikoli dobře známého myšího tělíčka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lírael.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.