Garth Nix

Abhorsenka

Copyright © Garth Nix, 2003

Translation © Milan Žáček, 2006

Illustrations © Marta Macková, 2006

Cover design © HarperCollins Publishers Background

design by Milan Fibiger

© TRITON, 2006

ISBN 80-7254-818-2

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Obsah

Prolog

Část první

Kapitola 1. Dům v obležení

Kapitola 2. Do hlubin

Kapitola 3. Amarant, rozmarýn a slzy

Kapitola 4. Snídaně krkavců

Kapitola 5. Větře, duj, dešti, přijď!

Kapitola 6. Stříbrné polokoule

Kapitola 7. Poslední přání

Kapitola 8. Samova zkouška

První mezihra

Část druhá

Kapitola 9. Sen o sovách a létajících psech

Kapitola 10. Princ Sameth a Hráz

Kapitola 11. Skryta v rákosí

Kapitola 12. Ničitel v Nicholasovi

Kapitola 13. Podrobnosti od Nezbedné Fenky

Kapitola 14. Let ke Zdi

Kapitola 15. Hranice

Kapitola 16. Majorovo rozhodnutí

Druhá mezihra

Část třetí

Kapitola 17. Návrat domů do Ancelstierre

Kapitola 18. Chlorr s Maskou

Kapitola 19. Plechovka sardinek

Kapitola 20. Začátek konce

Kapitola 21. Dále do Smrti

Kapitola 22. Rozvodny a Jižané

Kapitola 23. Netvor Lathal

Kapitola 24. Mackova nevyzpytatelná iniciativa

Kapitola 25. Devátá brána

Kapitola 26. Sam a stínoví pomocníci

Kapitola 27. Když ustanou blesky

Kapitola 28. Sedm

Kapitola 29. Yraelova volba

Epilog

Garth Nix

Věnováno Anně a Thomasu Henrymu Nixovi.

Prolog

Z řeky vzlínala mlha. Mohutné bílé chuchvalce se mísily se sazemi a kouřem města Corvere a stávaly se hybridem, který ty lidovější místní noviny nazývaly smogem a Corverský hlasatel „miazmatickou mlhou“. Svým chladem, vlhkostí a puchem byla nebezpečná pod jakýmkoli jménem. Kde byla nejhustší, uměla i dusit a ten nejslabší náznak kašle dokázala přeměnit v zápal plic.

Avšak její největší nebezpečí nesouviselo s rizikem, které představovala pro zdraví. To vycházelo z její další klíčové vlastnosti. Corverská mlha tvořila neproniknutelný příkrov, závoj, který halil opěvované městské plynové lucerny a mátl oči i uši. Jakmile na město padla mlha, všechny ulice potemněly, všechny ozvěny se rozezněly podivnými tóny a všude se daly očekávat vraždy a fyzické útoky.

„Nezdá se, že by se ta mlha chtěla zvednout,“ ohlásil Damed, hlavní tělesný strážce krále Prubíře. V jeho hlase zazníval odpor k mlze, i když Damed věděl, že jde jen o přírodní jev, směsici průmyslového znečištění a říčních výparů. U nich doma, ve Starém království, bývaly takové mlhy zpravidla dílem volnomagických čarodějů. „A nefunguje ani ten jejich… telefon a eskorta je nezkušená a do plné síly jí chybí několik mužů. Není tady ani jeden z důstojníků, na které se obvykle spoléháme. Pane, myslím, že bychom se neměli nikam pouštět.“

Prubíř stál u okna a vyhlížel mezi okenicemi. Před několika dny jimi museli opatřit všechna okna, když se mezi lidmi v davu venku objevily praky. Předtím protestující nedokázali dopravit kusy cihel dostatečně daleko, protože dům, v němž sídlilo starokrálovské vyslanectví, stál uprostřed parku obehnaného zdí, dobrých padesát metrů od ulice.

Už po několikáté si Prubíř přál, aby se mohl vnořit do Výsady a načerpat z ní sílu a kouzelnou pomoc. Ale nacházeli se osm set kilometrů jižně ode Zdi a vzduch byl nehybný a studený. Slabounký závan svého kouzelného odkazu tak mohl cítit, jen když od severu dul prudký vichr.

Věděl, že Sabriel vnímá nepřítomnost Výsady ještě palčivěji. Sklouzl na manželku pohledem. Sabriel seděla jako obvykle u stolu a psala poslední dopis některé dávné kamarádce ze školy, některému významnému obchodníkovi nebo některému poslanci ancelstierského shromáždění. Slibovala jim zlato, podporu nebo seznámení s vysoce postavenými lidmi, popřípadě líčila chabě skrývané hrozby, co by se stalo, kdyby byli natolik hloupí, že by podpořili Coroliniho snahy přesunout stovky tisíc jižanských uprchlíků na druhou stranu Zdi, do Starého království.

Prubířovi pořád připadalo zvláštní vidět Sabriel oblečenou do ancelstierských šatů, obzvláště těch dvorských, do nichž se oblékla i dnes. Měla na sobě mít modrostříbrnou kytlici, hruď opásanou abhorsenskými zvonci, u pasu meč. Nikoli tyto stříbrné šaty s husarskou pláštěnkou na rameni a zvláštní malý okrouhlý klobouček, připjatý v černočerných vlasech. A malá automatická pistole v její stříbrné kroužkové kabelce ani v nejmenším nemohla nahradit meč.

Ne že by se on ve svém oblečení cítil o něco lépe. U krku ho škrtila ancelstierská košile s naškrobeným límcem a vázankou a oblek mu neposkytoval absolutně žádnou ochranu. Nabroušené ostří by dvouřadým oblekem z výběrové vlny projelo jako máslem, a co se týče kulky…

„Mám tlumočit vaše odmítnutí, pane?“ zeptal se Damed.

Prubíř se ušklíbl a pohlédl na Sabriel. Chodila v Ancelstierre do školy a místním lidem a jejich vládnoucí třídě rozuměla mnohem lépe než on. A diplomatická jednání jižně ode Zdi, jak už bylo zvykem, řídila právě ona.

„Ne,“ řekla Sabriel. Vstala a s ostrým klepnutím zapečetila poslední dopis. „Dnes večer zasedá shromáždění a je možné, že Corolini předloží svůj návrh zákona o nucené emigraci. Dawforthův blok nám možná poskytne hlasy k zamítnutí návrhu. Musíme se zúčastnit jeho zahradní slavnosti.“

„V téhle mlze?“ podivil se Prubíř. „Jak může pořádat zahradní slavnost?“

„Počasí nebudou věnovat pozornost,“ opáčila Sabriel. „Všichni tam budeme postávat, popíjet zelený absint, pojídat mrkev vykrájenou do elegantních tvarů a předstírat, jak úžasně se bavíme.“

„Mrkev?“

„Dawforth se pro ni teď nadchl, na popud svého mistra,“ vysvětlovala Sabriel. „Aspoň to tvrdí Sulyn.“

„Tak ta to musí vědět,“ poznamenal Prubíř a ušklíbl se – při představě syrové mrkve a zeleného absintu, nikoli Sulyn. Ta patřila mezi staré přátele ze školy, kteří jim nesmírně pomáhali. Sulyn, jako jiní na Wyverleyské akademii před dvaceti lety, viděla, co se stalo, když se probudila Volná magie a zesílila natolik, aby překonala Zeď a začala páchat škody v Ancelstierre.

„Půjdeme, Damede,“ řekla nakonec Sabriel. „Ale bylo by rozumné, kdybychom se řídili plánem, o němž jsme se bavili.“

„Promiňte mi, že to říkám, má paní Abhorsenko,“ odpověděl Damed, „ale nejsem si jistý, zda tím zvýšíme svou bezpečnost. Naopak se tím může všechno ještě zhoršit.“

„Ale tím to bude zábavnější,“ prohlásila Sabriel. „Jsou vozy připravené? Jenom si obleču kabát a obuju boty.“

Damed zdráhavě přikývl a odešel z místnosti. Prubíř si vybral tmavý svrchník z hromady přehozené přes opěradlo lenošky a pomalu se do něho vsoukal. Sabriel si oblékla další – pánský – kabát a posadila se, aby si vyměnila vycházkovou obuv za vysoké boty.

„Damed si nedělá starosti jen tak pro nic za nic,“ podotkl Prubíř, když Sabriel podal ruku. „A ta mlha by se dala krájet. Kdybychom byli doma, nepochyboval bych, že ji někdo vyvolal s nekalými úmysly.“

„Ta mlha je docela přirozená,“ odpověděla Sabriel. Stáli těsně u sebe a navzájem si uvazovali šátky. Práci zakončili lehkým, letmým polibkem. „Souhlasím, že by jí šlo proti nám snadno zneužít. Ale mám na dosah spojenectví proti Corolinimu. Jestli do něj vstoupí Dawforth a Sayreovi se nebudou do ničeho plést…“

„Pokud je nepřesvědčíme, že jsme nikam nezašantročili jejich milovaného synka a synovce, moc bych na to nevsázel,“ zavrčel Prubíř, ale pozornost už upíral na své pistole. Ověřil si, že jsou obě nabité: že jsou v komoře náboje, úderníky jsou natažené a obě zbraně jsou zajištěné. „Byl bych rád, kdybychom věděli něco víc o tom průvodci, kterého si najal Nicholas. Jsem si jistý, že jméno Hráz už jsem někdy slyšel a nebylo to v pozitivním smyslu. Kdybychom je tak jenom potkali na Velké jižní cestě.“

„Myslím, že brzy dostaneme zprávy od Ellimere,“ řekla Sabriel, zatímco si kontrolovala vlastní pistoli. „Nebo dokonce od Sama. Přinejmenším tuto záležitost musíme nechat na uvážlivosti našich dětí a věnovat se tomu, co máme před sebou.“

Prubíř se při představě uvážlivosti jejich dětí opět ušklíbl, podal Sabriel šedý plstěný klobouk s černou stužkou, stejný, jako měl on sám, a pomohl jí sundat apartní klobouček a sepnout vlasy pod jeho náhradou.

„Jsi připravená?“ zeptal se, zatímco si Sabriel opásávala kabát. S klobouky na hlavách, se zvednutými límci a s vysoko uvázanými šátky byli k nerozeznání od Dameda a svých dalších gardistů. A přesně o to jim šlo.

Venku na ně čekalo deset tělesných strážců, nepočítaje řidiče dvou opancéřovaných automobilů značky Hedden-Hare. Sabriel a Prubíř k nim přišli a vmísili se mezi ně. Kdyby je zpoza zdí pozorovali nepřátelé, jen těžko by v mlze rozeznali, kdo je kdo.

Dva lidé nasedli do zadních částí obou vozů a osm zbývajících zůstalo stát na stupačkách. Řidiči nechali chvíli běžet motory naprázdno a z výfuků se do mlhy valil neutuchají proud teplých světlejších zplodin.

Jakmile vydal Damed signál, automobily za houkání klaksonů vyrazily po příjezdové cestě pryč. To byl rovněž signál pro stráž u brány, aby otevřela, a pro ancelstierskou policii na ulici, aby vytlačila nashromážděný dav. V posledních dnech se u bran vždycky scházel zástup lidí, převážně Coroliniho přívrženců: placených násilníků a agitátorů, na rukou červené pásky Coroliniho strany Naše země.

Navzdory Damedovým obavám si policie počínala velmi zdatně a rozdělila dav tak, aby obě auta mohla rychle odjet. Sice za nimi vyletělo několik cihel a kamenů, ale ty buď strážce na stupačkách minuly, nebo se odrazily od tvrzeného skla a pancéřových plátů. Za minutu už se houf lidí ztrácel v mlze jako tmavá povykující šmouha.

„Nevyjela za námi eskorta,“ řekl Damed, který se vezl na stupačce vedle řidičky prvního auta. Králi Prubířovi a jeho abhorsenské královně byl přidělen oddíl jízdní policie, který je doprovázel na všech cestách po městě, a až doposud policisté vykonávali svou službu přesně, jak odpovídalo očekávané úrovni corverského policejního sboru. Teď ale jezdci pořád stáli u svých koní.

„Možná dostali protichůdné pokyny,“ poznamenala řidička otevřeným bočním oknem. Ale její hlas nezněl vůbec přesvědčivě.

„Pojedeme jinou trasou,“ poručil jí Prubíř. „Vezměte to po Haraldské. Ještě kus rovně a pak doleva.“

Prohnali se kolem dvou pomalejších automobilů, plně naloženého nákladního vozu a koňského povozu, pak prudce zabrzdili a zatočili doleva na širokou Haraldskou. Byla to jedna z modernějších tříd, rovněž lépe osvětlená, s plynovými lampami v pravidelných rozestupech po obou stranách vozovky. I přesto bylo v mlze riskantní jet rychlostí vyšší než pětadvacet kilometrů za hodinu.

„Něco je před námi!“ oznámila řidička. Damed vzhlédl a zaklel. Když světlomety pročísly mlhu, spatřil, jak ulici blokuje početný zástup lidí. Nedokázal přečíst, co stojí na jejich transparentech, ale snadno rozeznal, že se blíží k demonstraci přívrženců Naší země. A aby toho nebylo málo, zdálo se, že je neusměrňují žádní strážníci. Na dohled nebyla jediná modrá policejní přilba.

„Zastavte! Vycouváme!“ zvolal Damed. Vozu, který jel za nimi, pokynul dvěma gesty, která znamenala „Potíže!“ a „Mizíme odsud!“.

Oba vozy začaly couvat. Jen co tak učinily, dav lidí k nim vyrazil. Až dosud mlčeli. Nyní se rozkřičeli: „Cizinci ven!“ a „Naše země!“ Pokřikování doprovázely spršky cihel a kamení, které zatím dopadaly před automobily na silnici.

„Couváme!“ zařval Damed ještě jednou. Vytáhl pistoli a podržel si ji u nohy. „Rychleji!“

Zadní vůz už byl skoro u nároží, když u něj zastavily nákladní automobil a povoz, které před chvíli předjeli, a zatarasily jim cestu.

Z koreb obou vozidel vyskákali maskovaní muži a při běhu rozvířili mlhu. Měli pušky.

Ještě předtím, než spatřil zbraně, bylo Damedovi jasné, že došlo k tomu, čeho se nejvíc obával.

Padli do léčky.

„Pryč! Pryč!“ křičel a ukazoval na ozbrojence. „Střílejte!“

Další strážci kolem něho začali otevírat dveře, aby se za nimi mohli skrýt. O vteřinu později už spustili palbu. Dunivější třeskot pistolí doprovázelo ostré rachocení nových kompaktních automatických pušek, se kterými se zacházelo mnohem snáze než se starými armádními lewinskami. Žádný gardista nechoval zbraně v lásce, ale poté, co přešli na jižní stranu Zdi, s nimi neustále cvičili.

„Ne do davu!“ ryčel Prubíř. „Jenom na ozbrojené cíle!“

Útočníci si takový pozor nedávali. Skryli se za své vozy, za poštovní schránku a u chodníku za nízkou zídku s květináči a pálili hlava nehlava.

Kulky se s šíleným řinčivým jekotem odrážely od silnice a opancéřovaných automobilů. Všude byl rámus, ulici zaplavily drásavé, zmatené zvuky, směsice křiku a jekotu slévající se s neutuchajícím třeskotem a rachocením kulek. Zástup demonstrantů, kteří ještě před chvilkou hořeli touhou vyrazit kupředu, se změnil na strašlivou, chaotickou vlnu lidí snažících se prchnout do bezpečí.

Damed přiběhl k hloučku gardistů schoulených za motorem zadního automobilu.

„K řece,“ vykřikl. „Proběhněte náměstím a vezměte to dolů po Rektorských schodech. Máme tam dva čluny. V té mlze všechny setřesete.“

„Můžeme se probít zpátky na vyslanectví!“ opáčil Prubíř.

„Mají to příliš dobře naplánované! Policisté, nebo jejich velká část, přešli na druhou stranu! Musíte zmizet z Corvere. Z Ancelstierre!“

„Ne!“ vykřikla Sabriel. „Ještě jsme tu neskončili…“

Nestačila dokončit větu, protože Damed ji i Prubíře prudce srazil a vyskočil jim nad hlavy. Se svou pověstnou hbitostí zachytil velký černý válec, který se k nim snášel vzduchem a zanechával za sebou kouřovou stopu.

Bombu.

Damed ji sevřel a odhodil jediným mrštným pohybem, ale ani on nebyl dostatečně rychlý.

Bomba ještě ve vzduchu explodovala. Byla napěchována třaskavinami a kousky kovu a na místě Dameda zabila. Výbuch rozbil všechna okna na vzdálenost jednoho kilometru a na okamžik ohlušil a oslepil všechny lidi v okolí sta metrů. Avšak největší škody napáchaly tisíce kovových úlomků, které se se svistem řítily vzduchem a odrážely se od kamene či plechu, až příliš často ale proletěly i lidským masem.

Po explozi se rozhostilo ticho, které narušovalo jen hučení hořícího plynu unikajícího z rozbitých lamp. Síla výbuchu dokonce odrazila mlžný příkrov, který se rozptýlil ve velkém kruhu otevřeném obloze. K zemi si našly cestu paprsky slabého slunečního světla, aby ozářily strašlivou spoušť.

Všude, i pod automobily, byla rozeseta těla, na nohou se neudržel ani jeden strážce ve svrchníku. Byla rozbita i okna opancéřovaných vozů a jejich mrtví pasažéři zůstali zhrouceni na sedadlech.

Přeživší vrazi počkali několik minut, než začali vylézat zpoza nízké zídky na ulici, smáli se a navzájem si blahopřáli, zbraně ledabyle složené v náručích nebo rádoby nonšalantně zavěšené přes ramena.

Příliš hlučně se bavili a smáli, ale bylo jim to srdečně jedno. Měli otupělé smysly, byli v šoku. Nejen z výbuchu nebo úděsné podívané, k níž se každým krokem blížili a která se stávala stále skutečnější, či z úlevy, že uprostřed takového masakru a zkázy zůstali naživu.

Opravdový šok pramenil z uvědomění, že král s královnou byli na corverských ulicích naposledy zabiti před třemi sty lety. Nyní k tomu došlo opět – a stalo se to jejich zásluhou.

Část první

Kapitola 1.
Dům v obležení

A rozpínala se další mlha, daleko od corverského smogu. Tisíc kilometrů na sever, za Zdí oddělující Ancelstierre od Starého království. Zdí, kde začínala fungovat starokrálovská kouzla a kde selhávala ancelstierská technika.

Zdejší mlha se od své jižní sestřenice lišila. Nebyla bílá, nýbrž měla tmavošedý odstín bouřkového mračna, a nebylo na ní nic přirozeného. Tato mlha byla spřadena ze vzduchu a Volné magie a zrodila se na kopci daleko od jakékoli vody. Přetrvávala a šířila se i navzdory odpolednímu horku pozdního jara, které by ji mělo dočista spálit.

Nerozptýlilo ji slunce ani lehký vánek, roztěkala se z kopce a valila se na jihovýchod, útlé úponky plazící se před hlavní masou. Osm set metrů od kopce se jeden z těchto úponků odloučil jako mrak, vznesl se vysoko do vzduchu a přeletěl mohutnou řeku Ratterlin. Na druhé straně se snesl k zemi, spočinul na východním břehu jako žába a z jeho nitra se začala vylévat nová mlha.

Zanedlouho obě mlžné paže zahalily západní i východní břeh Ratterlinu, ačkoli na řeku mezi nimi nepřestávalo svítit slunce.

Řeka i mlha se pohybovaly značně odlišnými rychlostmi k Dlouhým útesům. Řeka se hnala korytem a nabírala rychlost před obrovským vodopádem, kde se měla zřítit z výšky více než tří set metrů. Mlha byla pomalá a hrozivá. Šinula se a houstla a stoupala do výšky.

Několik metrů před Dlouhými útesy se zastavila, ačkoli nepřestávala houstnout a stoupat, a začala ohrožovat ostrov trůnící uprostřed říčního proudu, na okraji vodopádu. Ostrov s vysokými bílými zdmi, které obepínaly dům a zahradu.

Mlha se nešířila přes řeku ani se při svém stoupání příliš nenadouvala. Tlačila se na neviditelné obranné valy, které ji držely v jistých mezích a umožňovaly slunci, aby dál svítilo na bílé zdi, na zahradu a na dům s červenými taškami. Mlha byla sice zbraň, ale byla pouze prvním manévrem bitvy, pouhým počátkem obléhání. Byly vyznačeny bitevní linie a Dům byl sevřen.

Celý tento řekou omývaný ostrov totiž tvořil Abhorsenův Dům. Byl domovem Abhorsenů, jejichž dědičným právem a povinností bylo pečovat o hranici mezi Životem a Smrtí. Abhorsenů, kteří používali nekromantské zvonce a Volnou magii, ale kteří nebyli ani nekromanti, ani volnomagičtí čarodějové. Abhorsenů, kteří posílali všechny Mrtvé uniknuvší zpátky do Života tam, odkud přišli.

Stvořitelka mlhy věděla, že současná Abhorsenka není právě doma. Abhorsenka a její královský manžel byli odlákáni za Zeď, kde se s nimi měli druzí jaksepatří vypořádat. Takový byl plán jejího Pána, už dávno vymyšlený, ale teprve nedávno uvedený v praxi.

Plán měl mnoho součástí, v mnoha zemích, byť jeho podstata a důvod, jenž vedl k jeho vytvoření, tkvěly ve Starém království. Jeho atributy byla válka, vraždy a uprchlíci a vším tím manipulovala taktizující, rafinovaná mysl, která na uskutečnění svého snu čekala dlouhé věky.

Ale jak tomu je u každého plánu, i u tohoto se už objevily komplikace a potíže. Dvě souvisely s Domem. Jednou z nich byla mladá žena, kterou poslaly na jih čarodějky žijící v ledovcové hoře u pramene Ratterlinu: Clayry, jež zřely v ledu mnoho budoucností a jež by bezesporu chtěly přizpůsobit současnost svým vlastním cílům. Ta žena byla jednou z jejich elitních kouzelnic, snadno identifikovatelná podle barevné vesty – rudé vesty, která ji označovala jako druhou pomocnou knihovnici.

Stvořitelka mlhy už ji viděla: měla černé vlasy a bledou kůži, určitě jí nebylo přes dvacet; věkem se s ní ani v nejmenším nemohla rovnat. Uslyšela i jméno této mladé ženy, provolané v zoufalém boji.

Lirael.

Druhá komplikace už jí byla přece jen známější, ale patrně byla problematičtější, ačkoli svědectví si protiřečila. Byl to mladý muž, který sotva vyrostl z chlapeckých střevíců, s kučeravými vlasy po otci, s černým obočím po matce, vysoký po obou. Jmenoval se Sameth a byl synem krále Prubíře a Abhorsenky Sabriel.

Princ Sameth měl být budoucím Abhorsenem, měl zdědit moc Knihy mrtvých a sedmi zvonců. Ale o tom už měla stvořitelka mlhy jisté pochyby. Byla velmi stará a kdysi o této rodině a jejich Domě uprostřed řeky věděla mnoho. Právě uplynulé noci se se Samethem utkala, a jako Abhorsen nebojoval. Zvláštně sesílal i kouzla Výsadní magie a nepřipomínal nikoho z královské linie ani z rodu Abhorsenů.

Sameth a Lirael nebyli sami. Pomáhaly jim dvě bytosti, které na první pohled vypadaly jen jako bílý mrzoutský kocourek a velká černohnědá fenka přátelské povahy. Nicméně obě byly ve skutečnosti něčím mnohem víc, než se jevily, ačkoli kým přesně, to byla další nepříliš zřejmá skutečnost. Nejspíš šlo o jakési volnomagické přízraky, zavázané službě Abhorsenům a Clayrům. O kocourovi se něco vědělo. Jmenoval se Macek a spekulovalo se o něm v některých knihách tajných nauk. S Fenkou to bylo jinak. Byla buď mladičká, nebo natolik starobylá, že všechny knihy, které o ní mohly vyprávěl, se už dávno rozpadly na prach. Bytost v mlze se přikláněla k druhé možnosti. Mladá žena i její psí společnice pocházely z Velké clayrské knihovny. Bylo pravděpodobné, že mají obě, podobně jako Knihovna, neprobádané hloubky a ukrývají neznámé síly.

Společně mohla být tato čtveřice silnými soupeři a představovala vážnou hrozbu. Nicméně stvořitelka mlhy se s nimi nemusela utkávat přímo, a vlastně ani nemohla, protože Dům byl příliš dobře střežen jak kouzly, tak rychle tekoucí vodou. Jejím úkolem bylo zajistit, aby zůstali uvězněni v Domě. Dům měl být obléhán, zatímco se na jiném místě měly odehrávat důležitější události – a Lirael, Sam a jeho společníci neměli mít čas cokoli podniknout.

Chlorr s Maskou při vzpomínce na své pokyny sykla a kolem toho, co měla být její hlava, se rozvířila mlha. Kdysi byla živou nekromantkou a nikdo jí nic nepřikazoval. Pak udělala chybu, chybu, která vedla k jejímu zotročení a smrti. Ale její Pán ji nenechal dojít k Deváté bráně a za ni. Byla navrácena do Života, byť ne v živoucí podobě. Stala se z ní Mrtvá bytost ovládaná silou zvonců, poutaná vlastním tajným jménem. Pokyny se jí nezamlouvaly, leč nezbývalo jí nic jiného než je uposlechnout.

Chlorr spustila ruce. Z prstů se jí vyvalilo několik lehounkých pramínků mlhy. Všude kolem ní stáli Mrtví pomocníci, stovky a stovky kolébajících se, hnisajících mrtvol. Chlorr nevyvedla ze Smrti duše, které obývaly tato shnilá, polovyzáblá těla, to jí jen ten, kdo tak učinil, předal nad nimi moc. Zvedla útlou dlouhou paži ze stínů a ukázala prstem. Mrtví pomocníci se za velkého vzdychání, úpění, chroptění a cvakání ztuhlých kloubů a polámaných kostí vydali na pochod a rozvířili kolem sebe mlhu.

* * *

„Na západním břehu je nejmíň dvě stě Mrtvých pomocníků a víc než osmdesát na východním,“ oznámil Sameth. Narovnal se za bronzovým dalekohledem a stočil ho pryč. „Chlorr jsem sice nezahlédl, ale řekl bych, že tam někde musí být.“

Zachvěl se při vzpomínce, jak se s Chlorr naposledy potkal, jak se nad ním ta stvůra ze zhoubné tmy vztyčila, připravena tít svým planoucím mečem. Stalo se to teprve předešlého večera, ačkoli mu to připadalo už mnohem dříve.

„Je možné, že ten opar vyvolal nějaký jiný volnomagický čaroděj,“ řekla Lirael. Ale sama tomu nevěřila. Vnímala kolem sebe stejnou drtivou sílu, jakou cítila i včera v noci.

„Prý opar,“ zvolala Nezbedná Fenka, která elegantně balancovala na pozorovatelské stoličce. Kromě faktu, že uměla mluvit, a jasného obojku z Výsadních symbolů, jenž jí obepínal krk, vypadala úplně stejně jako každý jiný velký černohnědý psí kříženec. Takový, který se spíše usmívá a vrtí ocasem, než štěká a vrčí. „Myslím, že zhoustl do té míry, aby se mu mohlo říkat mlha.“

Fenka, její paní Lirael, princ Sameth a Macek, sluha Abhorsenů v kočičím těle, se nacházeli v observatoři, která zaujímala nejvyšší patro věže na severní straně Abhorsenova Domu.

Stěny observatoře byly dokonale průhledné a Lirael si uvědomila, že vrhá nervózní pohledy na strop, neboť bylo obtížné zjistit, zda jej vůbec něco podpírá. Stěny nebyly ze skla, ze žádného materiálu, který znala, a to její obavy ještě prohlubovalo.

Nechtěla však, aby její úzkost vyšla najevo, takže poslední nutkavé trhnutí hlavou proměnila na souhlasné přikývnutí. Její pocity prozrazovala jen ruka, jíž spočívala na Fenčině krku, aby načerpala útěchu z její teplé srsti a Výsadní magie v jejím obojku.

Ačkoli bylo krátce po poledni a slunce zářilo přímo na Dům, na ostrov a na řeku, na obou březích se vzdouvaly strmé stěny neproniknutelné mlžné masy, které se nepřestávaly vypínat do výšky, i když se zvedaly už víc než sto metrů nad hladinu.

Nebylo pochyb, že mlhu vytvořily čarodějné síly. Nevzlínala z řeky jako běžná mlha ani se nerozprostřela při nízké oblačnosti. Rychle se přivalila zároveň z východu i ze západu, bez ohledu na směr větru. Byť byla zpočátku řídká, každou minutou houstla.

A o její nepřirozenosti se dalo přesvědčit přímo na jihu, tam se prudce zastavila těsně předtím, než se měla smísit s přirozeným oparem vznášejícím se nad obrovským vodopádem v místech, kde se řeka řítila přes Dlouhé útesy.

Mrtví se dostavili krátce po mlze. Vrávorající mrtvoly klopotně šplhající po říčních březích navzdory tomu, že se bojí rychle tekoucí vody. Něco je pohánělo, něco ukryté v mlžném příkrovu. Tou silou byla skoro jistě Chlorr s Maskou, někdejší nekromantka, nyní jedna z vyšších Mrtvých. To byla mimořádně nebezpečná kombinace, Chlorr si totiž nejspíš uchovala množství starých čarodějných znalostí o Volné magii a smísila je se silami, které získala ve Smrti, se silami, které byly pravděpodobně temné a podivné, to si Lirael dobře uvědomovala. Lirael s Fenkou při včerejší potyčce na břehu řeky Chlorr nakrátko zapudily, ale žádné vítězství to nebylo.

Lirael cítila přítomnost Mrtvých i kouzelnou povahu mlhy. Ačkoli Abhorsenův Dům chránila hluboká tekoucí voda a množství magických talismanů a strážců, pořád se třásla, jako by jí po kůži přejížděla studená ruka.

Nikdo její chvění nekomentoval, třebaže sama Lirael byla celá nesvá z toho, jak patrné na ní je. Nikdo nic neříkal, ale všichni se na ni dívali. Sam, Fenka a Macek, všichni čekali, jako by se chystala pronést nějaké velké moudro nebo trefný postřeh. Na okamžik ji zachvátila panika. Nebyla zvyklá mít hlavní slovo. Ale nyní se stala nástupkyní Abhorsenky. Dokud je Sabriel za Zdí v Ancelstierre, je jedinou Abhorsenkou. Mrtví, mlha a Chlorr, to vše byly její problémy. Ale ani ty nebyly nijak zásadní ve srovnání se skutečnou hrozbou: tím, co Hráz a Nicholas vykopávali poblíž Rudého jezera.

Musím předstírat, pomyslela si Lirael. Musím se chovat jako Abhorsenka. Možná, když se mi to bude dařit, sama začnu věřit, že jí jsem.

„Vede odsud nějaká cesta kromě těch nášlapných kamenů?“ zeptala se znenadání, když se obrátila na jih, aby se zadívala na kameny, které prosvítaly pod hladinou a ubíhaly na západní i východní břeh. Nášlapné kameny nebyly úplně to nejlepší označení. Vhodnější by bylo jim říkat náskočné, protože byly zapuštěny v rozestupech po nejméně půldruhém metru a navíc se táhly těsně u okraje vodopádu. Pokud by člověk nedoskočil správně, řeka by ho stáhla a vodopád by ho strhl do hloubky. Letěl by dlouho a skončil by pod drtivou tíhou vody.

„Same?“

Sam zavrtěl hlavou.

„Macku?“

Malý bílý kocour byl stočený na modrozlatém polštáři, který chvíli ležel na pozorovatelské stoličce, než si jej Macek shodil tlapkou na zem a vymyslel pro něj lepší použití. Macek ve skutečnosti žádný kocour nebyl, ačkoli měl jeho podobu. Obojek s Výsadními symboly a miniaturním zvonkem – Rannou Uspávačkou – prozrazoval, že je něčím mnohem větším než pouhým mluvícím zvířetem.

Macek otevřel jedno jasně zelené oko a široce zívnul. Na obojku mu zacinkala Ranna a Lirael se Samem si záhy uvědomili, že zívají taky.

„Sabriel si vzala Papírové křídlo, takže nemůžeme odletět,“ řekl. „A i kdybychom letět mohli, museli bychom se dostal kolem mrchovran. Myslím, že bychom si mohli přivolat nějakou loďku, ale Mrtví by nás pronásledovali po březích.“

Lirael se zadívala na mlžné stěny. Nástupkyní Abhorsenky byla teprve dvě hodiny a už nevěděla, co si počít. Výjimkou bylo jen její nezvratné přesvědčení, že musí opustit Dům a pospíchat k Rudému jezeru. Musí najít Samova kamaráda Nicholase a zabránit mu ve vykopání toho, co leží pohřbeno hluboko pod zemí.

„Možná by se ještě jeden způsob našel,“ poznamenala Fenka. Seskočila ze stoličky, a ještě než domluvila, začala obcházet Macka: zvedala vysoko tlapky, jako by jimi udusávala trávu a nechodila po studené dlažbě. Při slově „našel“ se najednou na podlaze vedle kocoura zhroutila a plácla mu vedle hlavy těžkou tlapkou. „I když Mackovi se to líbit nebude.“

„Jaký způsob?“ sykl Macek a vyklenul hřbet. „Já nevím o ničem jiném než o těch kamenech, o cestě vzduchem nebo po řece – a to tu bydlím od doby, kdy byl Dům postaven.“

„Ale ne od doby, kdy byla rozdělena řeka a vytvořen ostrov,“ opáčila klidně Fenka. „Nebyl jsi tu předtím, než Tvůrci Zdi postavili stěny, když byl na místě, kde teď roste ten velký fíkovník, vztyčen stan prvního Abhorsena.“

„To je pravda,“ uznal Macek. „Ale ty taky ne.“

V Mackových posledních slovech zazněl náznak otázky nebo pochybnosti, pomyslela si Lirael. Upřeně pozorovala Nezbednou Fenku, ale zvíře si jen oběma packami poškrábalo čenich, až potom pokračovalo:

„Každopádně kdysi odsud ještě jedna cesta vedla. Jestli existuje ještě dnes, je hluboko a mohla by být v nejednom ohledu nebezpečná. Někdo by mohl dokonce říct, že by bylo jistější přejít řeku po kamenech a probít se mezi Mrtvými.“

„Ale ty bys to neřekla?“ zeptala se Lirael. „Myslíš si, že máme jinou možnost?“

Lirael se Mrtvých sice obávala, ale ne natolik, aby se jim nemohla postavit, kdyby nebylo zbytí. Jen teď se svým novým posláním nebyla tak úplně sebejistá. Možná Abhorsenka jako Sabriel, v rozkvětu života a na vrcholu sil, by po kamenech bez váhání přeskákala a Chlorr, stínové pomocníky a všechny další Mrtvé by bez potíží rozprášila. Lirael si myslela, že kdyby se o něco takového pokusila ona sama, nakonec by se po kamenech ještě vracela zpátky, nejspíš by spadla do řeky a vodopád by ji rozbil na kousíčky.

„Myslím, že bychom ji měli prozkoumat,“ prohlásila Fenka. Protáhla se a přitom málem strčila do Macka tlapkami, potom pomalu vstala, zívla a obnažila spoustu mimořádně velkých a běloskvoucích zubů. Lirael si byla jistá, že to dělá jen proto, aby Macka dopálila.

Macek se na Fenku zadíval s přimhouřenými víčky.

„Je hluboko?“ zamňoukal kocour. „Znamená to, co si myslím, že to znamená? Tam jít nemůžeme!“

„Ta už je dávno pryč,“ odpověděla Fenka. „I když je možné, že něco tam ještě přetrvává…“

„Jaká ta?“ vyhrkli Lirael a Sam zároveň.

„Vybavujete si tu studnu v růžové zahradě?“ zeptala se Fenka. Sam přikývl, zatímco Lirael se snažila rozpomenout, jestli cestou přes ostrov do Domu nějakou studnu zahlédla. Matně si vzpomínala, že si letmo všimla nějakých růží, spousty růží pnoucích se po konstrukcích, které se zvedaly na východní straně trávníku nejblíž Domu.

„Tak do té studny se dá vlézt,“ pokračovala Fenka. „I když cesta je to dlouhá a úzká. Dovede nás do ještě hlouběji položených jeskyní. Jimi vede cesta k úpatí vodopádu. Pak bychom museli opět vyšplhat na útesy, ale domnívám se, že bychom to mohli udělat o něco dál na západ, čímž bychom se vyhnuli Chlorr a jejím přisluhovačům.“

„Ta studna je plná vody,“ řekl Sam. „Utopíme se v ní!“

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se Fenka. „Podíval ses do ní někdy?“

„No, vlastně ne,“ odpověděl Sam. „Je zakrytá, myslím, že…“

„Kdo je ta ona, o které ses zmínila?“ otázala se Lirael neochvějně. Z minulých zkušeností už dobře věděla, kdy se Fenka vyhýbá nějakému tématu.

„Kdysi tam někdo přebýval,“ vysvětlovala Fenka. „Někdo, kdo vládl velkou a nebezpečnou silou. Mohlo by tam po něm ještě něco zůstat.“

„Koho myslíš tím někdo?“ naléhala Lirael příkře. „Jak mohl někdo žít v hlubinách pod Abhorsenovým Domem?“

„Já se k té studni odmítám třeba jen přiblížit,“ ozval se Macek. „Řekl bych, že to byl Kalliel, koho napadlo kopat do zapovězené půdy. Jaký má smysl přidávat naše kosti k těm jeho v nějakém tmavém zákoutí hluboko pod zemí?“

Lirael na okamžik zabloudila pohledem k Samovi, potom sklouzla zrakem zpátky k Mackovi. Okamžitě toho litovala, neboť tím dala najevo vlastní pochyby a obavy. Teď, když byla zástupkyní Abhorsenky, musela jít příkladem. Sam se netajil svým strachem ze Smrti a Mrtvých a přáním ukrýt se v tomto mohutně střeženém Domě. Ale svůj strach překonal, alespoň prozatím. Jak by mohl být i nadále tak smělý, kdyby nešla příkladem?

A byla navíc jeho teta. Sice se jako teta necítila, ale domnívala se, že je tím za svého synovce, byť je jen o několik let mladší než ona, v jistém smyslu zodpovědná.

„Fenko!“ spustila Lirael zpříkra. „Odpověz mi protentokrát jasně a bez vytáček: kdo… nebo co… tam dole číhá?“

„Víš, ono se to těžko vyjadřuje slovy,“ odpověděla Fenka. Opět zašoupala předními tlapkami. „Obzvlášť proto, že tam dole nejspíš nikdo ani není. Jestli ale je, myslím, že bys ji mohla nazvat pozůstatkem ze stvoření Výsady, jako jsem jím i já a mnoho dalších bytostí nejrůznějšího postavení. Pokud tam ale je nebo tam zůstala její část, potom je možné, že je taková, jaká bývala, to znamená, že je nebezpečná velmi… živelným… způsobem, i když je to všechno už tak strašně dávno a já ti vlastně říkám jenom to, co říkali, psali nebo si mysleli jiní…“

„Proč tam vlastně je?“ zeptal se Sameth. „Proč zrovna pod Abhorsenovým Domem?“

„Ona tak úplně přesně nikde vlastně není,“ opáčila Fenka, která si teď jednou tlapkou škrábala čumák a zarputile se odmítala komukoli podívat do očí. „Tady spočívá část její moci, takže kdyby někde byla, bylo by to nejspíš tady a tady, pakliže někde je, by měla právě být.“

„Macku?“ zvolala Lirael. „Mohl bys mi přeložit něco z toho, co teď Fenka řekla?“

Macek ani nedutal. Měl zavřené oči. Někdy v průběhu Fenčiny odpovědi se stočil do klubíčka a usnul.

„Macku!“ obořila se na něho Lirael znovu.

„Ten spí,“ řekla Fenka. „Ranna ho spoutala spánkem.“

„Myslím, že poslouchá Rannu, jenom když má chuť,“ podotkl Sam. „Doufám, že Kerrigor spí o něco tvrději.“

„Jestli chcete, můžeme si to ověřit,“ navrhla Fenka. „Ale nepochybuju, že kdyby procitl, poznali bychom to. Ranna má lehčí ruku než Saranet, ale když musí, umí držet pevně. Navíc Kerrigorova moc spočívá v jeho přívržencích. Jeho uměním bylo čerpat z nich energii a jeho zkázou pak, že na to spoléhal.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Lirael. „Myslela jsem, že to byl volnomagický čaroděj, který se stal jedním z vyšších Mrtvých.“

„Byl něčím víc,“ řekla Fenka. „Neboť v něm kolovala královská krev. Měl v sobě hluboko zakořeněné ovládání druhých. Někde ve Smrti Kerrigor objevil způsob, jak využívat síly těch, kdo mu odpřísáhli věrnost, prostřednictvím cejchu, který jim vypálil do kůže. Kdyby Sabriel náhodou nepoužila jedno mimořádně starobylé kouzlo, které ho od jeho moci odloučilo, myslím, že by Kerrigor slavil vítězství. Přinejmenším na nějakou dobu.“

„Proč jenom na nějakou dobu?“ zajímalo Sama. Už si přál, aby se o Kerrigorovi vůbec nezmiňoval.

„Myslím, že by se nakonec pustil do toho, co teď dělá tvůj kamarád Nicholas,“ vysvětlovala mu Fenka. „A vykopal by něco, co je lepší nechat na pokoji.“

Na to nikdo nic neříkal.

„Marníme čas,“ prohlásila Lirael nakonec.

Znovu se zadívala na mlhu na západním břehu. Cítila v ní přítomnost spousty Mrtvých pomocníků, mnohem většího množství, než kolik jich bylo vidět, ačkoli i těch už bylo dost. Hnijící hlídky zahalené tmou. Čekají, až vyjde nepřítel.

Lirael se zhluboka nadechla a rozhodla se.

„Jestli si myslíš, Fenko, že bychom měli slézt do studny, pak se tam vydáme. Doufejme, že tam žádné přežívající zbytky starodávné moci nenajdeme. Anebo bude třeba přátelská a ještě si popovídáme…“

„Ne!“ vyštěkla Fenka, až všechny překvapila. Dokonce i Macek otevřel oko, ale když si všiml, že se na něho dívá Sam, bleskurychle ho zase zavřel.

„Cože?“ zeptala se Lirael.

„Jestli tam je, což není moc pravděpodobné, pak s ní nesmíš mluvit,“ odpověděla Fenka. „Nesmíš ji poslouchat ani se jí nijak dotýkat.“

„A už ji někdo slyšel nebo se jí dotkl?“ ozval se Sam.

„Dosud to neudělal žádný smrtelník,“ pronesl Macek a zvedl hlavu. „A řekl bych, že ani neprošel jejími síněmi. Pokoušel by se o to jenom blázen. Vždycky mě zajímalo, co se stalo Kallielovi.“

„Já myslela, že spíš,“ obrátila se na něho Lirael. „Navíc ona nás může ignorovat stejně, jako my budeme ignorovat ji.“

„Já se nebojím její nevraživosti,“ pokračoval Macek. „Bojím se, že na nás vůbec upře pozornost.“

„Možná bychom si měli…“ začal Sam.

„Co?“ zeptal se Macek jízlivě. „Všechno rozmyslet a zůstat tady, v klidu a bezpečí?“

„To ne,“ opáčil Sam potichu. „Jestli má ta žena tak nebezpečný hlas, pak bychom si před odchodem měli udělat ucpávky do uší. Z vosku nebo něčeho takového.“

„To by nepomohlo,“ namítl Macek. „Jestli promluví, uslyšíš ji až v morku kostí. Jestli se rozezpívá… Radši bychom měli doufat, že zpívat nebude.“

„Vyhneme se jí,“ řekla Fenka. „Důvěřujte mému čichu. Najdeme správnou cestu.“

„Můžeš nám říct, kdo to byl Kalliel?“ zeptal se Sam.

„Kalliel byl dvanáctý Abhorsen,“ odpověděl Macek. „Krajně nedůvěryhodné individuum. Dlouhá léta mě držel pod zámkem. Tehdy musela být vykopána i ta studna. Jeho vnuk mě vysvobodil, když Kalliel zmizel a on po svém dědovi podělil zvonce a titul. Nechci dojít záhuby v Kallielových stopách. A už vůbec ne na dně studny.“

Lirael sebou trhla, když najednou venku v mlze ucítila nějaký pohyb. Přízračná bytost číhající ve skrytu mlžného příkrovu se pohnula. Lirael ji vycítila – tvora mnohem mocnějšího, než byli stínoví pomocníci, kteří se začínali míhat na okrajích mlhy.

Chlorr se přiblížila, skoro až ke břehu řeky. Pokud to nebyla Chlorr, pak někdo disponující stejnou či větší mocí. Možná to byl ten nekromant, s nímž se setkala ve Smrti.

Hráz. Tentýž nekromant, který popálil Sama. Lirael škvírami v rukávech jeho pláště pořád viděla jizvy, které se mu táhly přes zápěstí.

Ten plášť byl další záhada – záhada na další den, pomyslela si Lirael unaveně. Plášť, na němž se střídaly královské věže s nástrojem, který nebyl tisíce let k vidění. Zednickou lžící Tvůrců Zdi.

Sam si všiml jejího pohledu a zatahal za silnou zlatou nit v místě, kde byl symbol Tvůrců vpleten do sukna. Velice pomalu mu přicházelo na mysl, že vyslanci se s pláštěm nespletli. Hned mu mělo být podezřelé, že je nový a není to nějaký starobylý hábit, který by vytáhli ze zatuchlé skříně nebo stovky let starého koše s prádlem. Takže z nějakého důvodu ho měl právo nosit. Byl královským synem a zároveň Tvůrcem Zdi. Ale co to znamená? Tvůrci Zdi zmizeli před tisícovkami let, vložili se do stavby Zdi a Velkých Výsadních kamenů. A to, pokud Sam věděl, doslova.

Na okamžik ho napadlo, zda ho také nečeká podobný osud. Budu muset učinit něco, co ukončí můj život, přinejmenším coby živého, dýchajícího člověka? Protože Tvůrci Zdi nejsou tak zcela mrtví, pomyslel si, když si vzpomněl na Velké Výsadní kameny a na Zeď. Jsou spíše proměnění či přetvoření.

Ale ani tato představa se mu nezamlouvala. Tak či onak je mnohem pravděpodobnější, že mě někdo jednoduše zabije, pomyslel si, zatímco upíral pohled na mlhu a cítil v ní chladnou přítomnost Mrtvých.

Opět se dotkl zlaté nitě na hrudi a načerpal z ní útěchu. Obavy z Mrtvých ustoupily. Nikdy nechtěl být Abhorsenem. Být Tvůrcem Zdi mu připadalo mnohem zajímavější, i když nevěděl, co toto nové poslání ve skutečnosti obnáší. Navíc bude moci přivádět k šílenství svou sestru Ellimere, která za nic na světě neuvěří, že neví a nedokáže, spíš že nechce, vysvětlit, co titul Tvůrce Zdi znamená.

Za předpokladu, že Ellimere ještě někdy uvidí…

„Měli bychom pohnout kostrou,“ ozvala se znenadání Fenka, až Lirael se Samem vylekala. I Lirael opět hleděla do mlhy, ztracena ve vlastních myšlenkách.

„Ano,“ hlesla Lirael a odtrhla od mlhy oči. Už poněkolikáté zatoužila, aby byla zpátky ve Velké clayrské knihovně. Ale toto přání, podobně jako její celoživotní touhu obléci si bílou řízu a nasadit si stříbrnou korunku z měsíčních kamenů vlastní plnohodnotné Dceři Clayrů, musela vypudit z mysli a někde hluboko ji pohřbít. Byla nyní Abhorsenkou a čekal ji velký a závažný úkol.

„Ano,“ zopakovala. „Měli bychom pohnout kostrou. Dostaneme se odsud tou studnou.“

Kapitola 2.
Do hlubin

Jakmile dospěli k rozhodnutí, přípravy na odchod jim trvaly jen něco lehce přes hodinu. Lirael si uvědomila, že má na sobě zbroj vůbec poprvé od hodin bojových umění, které absolvovala před tolika lety – avšak kabátec, který jí přinesli vyslanci, byl mnohem lehčí než drátěné košile, jež uchovávaly ve školní zbrojnici Clayry. Tvořily ho drobné překrývající se šupiny či plátky z materiálu, který jí nebyl vůbec povědomý, a navzdory tomu, že jí sahal až ke kolenům a měl dlouhé rukávy připomínající šosy fraku, byl poměrně lehký a pohodlný. Ani se z něj nelinul typický zápach dobře naolejované oceli, za což byla Lirael nesmírně vděčná.

Nezbedná Fenka jí sdělila, že šupiny jsou z keramiky zvané „gethre“, vytvořené pomocí Výsadní magie, byť samy kouzelné nejsou, ačkoli jsou silnější a lehčí než jakýkoli kov. Tajemství jejich výroby už bylo dávno zapomenuto a v průběhu tisíce let nebyl zhotoven ani jeden nový kabátec. Lirael se dotkla jedné šupiny a s překvapením si uvědomila, že jí na mysli vytanulo: „Tohle by dokázal zhotovit Sam,“ třebaže neměla jediný zjevný důvod, aby si to myslela.

Přes šupinové brnění si přehodila plášť se zlatými hvězdami a stříbrnými klíči. Na něm měla mít přepásaný bandalír se zvonci, ale ten si musela teprve nasadit. Sam si jen neochotně vzal píšťaly a Lirael si ve váčku ponechala Temné zrcadlo. Bylo dost dobře možné, že se bude muset znovu podívat do minulosti.

Zbytek její výstroje tvořil meč Nehima, luk a toulec od Clayr a lehký ranec, který vyslanci šikovně naplnili všemožnými věcmi, na něž se neměla ani příležitost podívat.

Než se vydala dolů za Samem a Mackem, zastavila se, aby se na sebe podívala do vysokého stříbrného zrcadla zavěšeného na stěně pokoje. Obraz, který se jí naskytl, se jen pramálo podobal druhé pomocné clayrské knihovnici. Uviděla bojovnou a odhodlanou mladou ženu s tmavými vlasy, které jí už nevisely volně podél tváře, aby ji mohly kdykoli skrýt, ale byly svázané stříbrnou šňůrkou. Už na sobě neměla knihovnickou vestu a místo knihovnické dýky jí u boku visela dlouhá Nehima. Nicméně své bývalé totožnosti se nemohla tak úplně zbavit. Uchopila volný konec jedné nitě na vestě, vytáhla z ní dlouhé vlákno rudého hedvábí, jako prstýnek si ho několikrát omotala kolem malíčku, podvázala ho a schovala si ho do malého váčku s Temným zrcadlem. Už sice nebude nosit vestu, ale její část s ní bude neustále na cestách.

Stala jsem se Abhorsenkou, pomyslela si Lirael. Alespoň na první pohled.

Nejviditelnějším důkazem její nové identity i její moci coby nástupkyně Abhorsenky byl bandalír se zvonci. Tentýž, který dala Sabriel Samovi poté, co se loni v zimě záhadně objevil v Domě. Lirael postupně rozvázala všechna kožená pouzdra a vsunula do nich prsty, aby se dotkla chladivého stříbra a mahagonu a pocítila v kovu i ve dřevě jemnou rovnováhu mezi Volnou magií a Výsadními znaky. Dávala si pozor, aby zvonce nerozezvučela, ale i slabý dotek prstu na okraji zvonku stačil vyvolat něco z hlasu a povahy každého nástroje.

Nejmenší byla Ranna. Někteří jí říkali Uspávačka, její hlas sladce ukolébává všechny, kdo ho uslyší, do hlubokého spánku.

Druhý byl Mosrael, jenž probouzí. Lirael se ho dotkla jen velmi zlehka, neboť Mosrael vyvažuje Život Smrtí. Ve správných rukou přivádí Mrtvé zpátky do Života a svého nositele posílá ze Života do Smrti.

Třetím zvoncem byl Kibet, Společník na cestě. Mrtvým poskytuje svobodu pohybu nebo je lze s jeho pomocí poslat tam, kam se jeho nositeli zlíbí. Nositele však může také ujařmit a přinutit ho k cestě tam, kam by se nikdy vydat nechtěl.

Čtvrtý zvonec se jmenoval Dyrim, jenž promlouvá. Podle Knihy mrtvých to byl nejmelodičtější zvonek a zároveň ten, který se nejobtížněji používá. Dyrim může navrátit sílu řeči dlouho němým Mrtvým. Umí také odhalovat tajemství, nebo dokonce umožnit čtení v mysli. Disponuje i temnější mocí, kterou mají v oblibě nekromanti, protože Dyrim dokáže jednou provždy umlčet hovořící jazyk.

Jméno pátého zvonce bylo Belgaer. Myslitel. Belgaer umí napravovat opotřebení mysli, k němuž často dochází ve Smrti, a navracet myšlenky a paměť Mrtvým. Myšlenky umí také vymazávat, v Životě, jakož i ve Smrti, a v rukou nekromantů bývá používán k ničení nepřátelských myslí. Někdy zničí i mysl nekromanta, poněvadž Belgaerovi se zamlouvá zvuk vlastního hlasu a pokouší se využít příležitosti, aby mohl zaznít o své vůli.

Šestým zvoncem byl Saranet, také známý jako Spoutávač. Saranet je oblíbeným zvoncem Abhorsenů. Je velký a důvěryhodný a také mocný a poctivý. Saranet bývá používán k ovládnutí a spoutání Mrtvých, nutí je poslouchat přání a pokyny svého nositele.

Lirael se zdráhala dotknout sedmého zvonce, ale cítila, že ignorovat ten nejmocnější ze všech by nebylo příliš diplomatické, byť byl na dotyk studený a děsivý.

Astarael, Tesklivý. Zvonec, který posílá do Smrti všechny, kdož ho uslyší.

Lirael odtáhla prst a postupně zkontrolovala všechna pouzdra: ujistila se, že jsou na místě všechny kožené jazyky a že jsou řemínky pevně utažené, ale zároveň je lze jednou rukou snadno rozvázat. Potom si bandalír nasadila. Zvonce už patřily jí a tímto přijala abhorsenskou výzbroj.

Sam na ni čekal za vstupními dveřmi, usazený na schodech. Byl podobně vybavený a vyzbrojený, ačkoli neměl luk ani bandalír se zvonci.

„Tohle jsem našel ve zbrojnici,“ řekl a pozvedl meč. Naklonil čepel tak, aby Lirael spatřila Výsadní znaky vyleptané do oceli. „Nepatří sice k mečům se jménem, ale je obdařen kouzly k ničení Mrtvých.“

„Lepší pozdě než nikdy,“ poznamenal Macek, který taky seděl na schodu a tvářil se kysele.

Sam kocourovi nevěnoval pozornost. Vytáhl si z rukávu list papíru a podal ho Lirael.

„Toto je vzkaz, který jsem poslal po poštovním jestřábovi do Barhedrinu. Místní oddíl gardy ho pošle dál ke Zdi a bude předán Ancelstieranům, kteří ho… ehm… pošlou zařízením zvaným telegraf mým rodičům do Corvere. Proto jsem ho napsal telegrafickým jazykem, který ti může připadat docela zvláštní, pokud na něj nejsi zvyklá. Ve stájích byli čtyři jestřábi – když nepočítám toho od Ellimere, který týden nebo dva nevzlétne –, takže jsem poslal dva do Belisaere za Ellimere a dva do Barhedrinu.“

Lirael se zadívala na papír a na slova napsaná Samovým úhledným rukopisem.

Adresát: král Prubíř a Abhorsenka Sabriel

Vyslanectví Starého království

Corvere

Ancelstierre

Na vědomí: Ellimere, prostřednictvím poštovního jestřába

DUM OBKLICEN MRTVYMI A CHLORR T. C. VYSSI MRTVOU STOP HRAZ JE NEKROMANT STOP NICK JE S HRAZEM STOP VYKOPAVAJI ZLO U OKRAJE STOP SAM MAM DO OKRAJE NAMIRENO S TETOU LIRAEL BYVALOU CLAYROU TED NASTUPKYNI ABHORSENKY STOP A S MACKEM A S LIRAELINOU VYSADNI FENKOU STOP UDELAME CO JE V NASICH SILACH STOP POSLETE POMOC PRIJEDTE SAMI NAPROSTO NALEHAVE STOP ODESLANO DVA TYDNY PRED LETNIM SLUNOVRATEM SAMETH KONEC

Vzkaz je opravdu napsaný zvláštním stylem, ale smysl dává, pomyslela si Lirael. S ohledem na omezení spjatá s malými mozky poštovních jestřábů je tento „telegrafický jazyk“ nejspíš dobrým způsobem komunikace i v případě, kdy není užito telegrafu.

„Doufám, že to ti jestřábi zvládnou,“ poznamenala, když Samovi list vracela. Někde v mlze číhají mrchovrány, hejno mrtvých ptáků oživovaných jedinou Mrtvou duší. Než se budou moci jestřábi rozletět do Barhedrinu a Belisaere, budou se jim muset vyhnout a kromě nich možná i dalším nebezpečím.

„Na to se nemůžeme spoléhat,“ řekla Fenka. „Jste připravení sestoupit do studny?“

Lirael sešla ze schodů a udělala několik kroků po chodníku z pálených cihel. Posunula si tlumok výš na ramena a přitáhla si popruhy. Potom se zadívala na sluncem zalitou oblohu, z níž byl nyní vidět jen malinký kousek modři, který ze tří stran svíraly stěny husté mlhy a ze čtvrté opar vznášející se nad vodopádem.

„Já bych řekla, že ano,“ odpověděla.

Sam zvedl svůj tlumok, ale než si ho stačil nasadit, vyskočil na něho Macek a vklouzl pod svrchní chlopeň. Byly mu vidět jen zelené oči a jedno bílé chlupaté ucho.

„Nezapomeňte, že jsem vás varoval,“ upozornil je. „Probuďte mě, až se stane ta hrozná věc, ke které má dojít, nebo když se bude zdát, že bych se mohl namočit.“

Než mu stihl někdo odpovědět, Macek se zavrtal hlouběji do tlumoku a zmizel celý.

„Jak to, že ho mám nosit?“ zeptal se Sam zkormouceně. „Má to být přece sluha Abhorsenů.“

Ze zavazadla se vysunula pracka a Samovi se do týla zaťal dráp, ale kůži mu neroztrhl. Sam ucukl a zaklel.

Potom na tlumok vyskočila i Fenka a zapřela se o něj tlapkami. Sam se zapotácel dopředu a ještě jednou si ulevil, když Fenka pronesla: „Macku, jestli se nebudeš slušně chovat, nikdo tě nosit nebude.“

„A taky nedostaneš žádnou rybu,“ zamumlal Sam, zatímco si mnul krk.

Buď na něho jedna či obě tyto vyhrůžky zapůsobily, nebo Macka přemohl spánek. Tak či onak, dráp už se neobjevil a neozval se ani jeho sarkastický hlas. Fenka skočila na zem, Sam si doupravil popruhy a společně se vydali po cihlovém chodníku pryč.

Jakmile se za nimi zavřely dveře Domu, Lirael se otočila a spatřila, že v každém okně se tísní vyslanci. Celé stovky se jich tlačily na sklo, až jejich hábity s kapucemi vypadaly jako kůže nějaké obrovité zrůdy a jejich zlehka planoucí ruce jako záplava očí. Nemávali jim ani se nehýbali, ale Lirael měla nepříjemný pocit, že se přišli rozloučit. Jako by očekávali, že se tato budoucí Abhorsenka už nikdy nevrátí.

Studna byla jen třicet metrů ode dveří, ukryta pod změtí planých růží, které bylo třeba vytrhat i navzdory tomu, že si Lirael se Samem museli co chvíli sát prsty rozpíchané od trní. Lirael byla přesvědčená, že trny jsou nějak nezvykle dlouhé a ostré, ale s květinami neměla příliš mnoho zkušeností. Clayry sice měly podzemní zahrady a ohromné skleníky osvětlené Výsadními symboly, ale ve většině se pěstovala zelenina a ovoce a růžovou zahradu měly pouze jednu.

Jakmile odhrnuli růžové šlahouny, Lirael uviděla okrouhlý poklop zhotovený ze silných dubových fošen, o průměru asi dva a půl metru, pevně zaklesnutý v nízké skruži z bílých kamenů. Poklop byl na čtyřech místech připoután bronzovými řetězy, jehož články byly zasazeny přímo do kamenů a přišroubovány do dřeva, takže na něm nebylo třeba používat visacích zámků.

Přes dřevo i bronz se míhaly Výsadní symboly uzamykání a uzavírání: pableskující znaky, jež byly ve slunečním světle sotva patrné, dokud se Sam nedotkl poklopu a ony prudce nezazářily.

Sam položil ruku na jeden z bronzových řetězů, ucítil symboly a začal zkoumat jeho zaklínadlo. Lirael se mu dívala přes rameno. Sama sice neznala ani polovinu těchto symbolů, ale slyšela, jak si Sam šeptá jejich jména, jako by mu byla dobře známá.

„Dokážeš to otevřít?“ zeptala se. Znala desítky zaklínadel k otevírání dveří a bran a měla praktické zkušenosti s otevíráním vchodů na mnoho míst ve Velké clayrské knihovně, kam nesměla vstupovat. Ale instinktivně věděla, že tady by žádné z nich nefungovalo.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Sam váhavě. „Je to neobvyklé zaklínadlo a je tu spousta znaků, které neznám. Pokud to můžu odhadnout, dá se to otevřít dvěma způsoby. Jednomu nemůžu přijít na kloub. Ale ten druhý…“

Slova mu odezněla na rtech, když se opět dotkl řetězu a Výsadní znaky opustily bronz, proběhly mu přes kůži a potom se vnořily do dřeva.

„Myslím, že na ty řetězy máme dýchnout… nebo je políbit… jenže to musí udělat správný člověk. V zaklínadle se říká něco o ‚dechu mých dětí‘. Ale už nedokážu poznat, čí děti to jsou nebo co to znamená. Myslím, že to platí pro jakékoli Abhorsenovy děti.“

„Zkus to,“ ponoukla ho Lirael. „Napřed dýchni ty, co kdyby náhodou.“

Sam se zatvářil poněkud nejistě, ale sklonil hlavu, zhluboka se nadechl a foukl na řetěz.

Bronz se dechem zamžil a ztratil lesk. Výsadní znaky se zatřpytily a pohnuly. Lirael zatajila dech. Sam vstal a opatrně se odtáhl, zatímco se Nezbedná Fenka přiblížila a začenichala.

Najednou řetěz hlasitě zavrzal a všichni uskočili. Potom ze zdánlivě neprostupného kamene vyklouzl nový článek a po něm další a další, řetěz se rozchřestil a začal se stáčet na podlaze. Během několika vteřin na zemi ležely na hromadě další zhruba dva metry řetězu, které už stačily na to, aby se dal nadzvednout okraj poklopu.

„Výborně,“ prohlásila Nezbedná Fenka a obrátila se na Lirael: „A ty to zkus s tím dalším.“

Lirael se sklonila nad dalším řetězem a zlehka na něj dýchla. Chvíli se nic nedělo a Lirael zaplavila vlna nejistoty. Její abhorsenská totožnost byla tak nová a tak zrádná, že o ní mohla velice snadno pochybovat.

Potom se řetěz potáhl jinovatkou, znaky zazářily a články se z kamene vyvalily za ostrého kovového řinčení. Ozvěna rachotu se skoro vzápětí ozvala i z druhé strany, kde Sam dýchl na třetí řetěz.

Lirael dýchla i na ten poslední a na okamžik se ho dotkla, než se nadechla. Ucítila, jak se jí pod prsty roztetelily znaky, jak živě zareagovalo Výsadní kouzlo, které poznalo, že přišel jeho čas. Jako člověk, který napíná svaly v nehybném okamžiku před vyběhnutím.

Poté, co se řetězy uvolnily, už byli Lirael se Samem schopni nadzvednout okraj poklopu a odsunout ho stranou. Byl velmi těžký, takže ho neodtáhli úplně, ale vytvořili dostatečně velký otvor, aby jím mohli prolézt i s tlumoky na zádech.

Lirael očekávala, že se z otevřené studny vyvalí vlhký, studený zápach, ačkoli ji Fenka už upozornila, že není naplněna vodou. Závan sice ucítila, a natolik silný, že přebil aroma růží, ale nepocházel ze staré, nehybné vody. Byla to příjemná bylinná vůně, kterou Lirael nedokázala nikam zařadit.

„Co je to za vůni?“ zeptala se Fenky, jejíž čenich často rozeznával pachy a vůně, které ona sama nedokázala ucítit, vyvolat ani si představit.

„Žádná sláva to není,“ opáčila Fenka. „Pokud ses v poslední době nezlepšila.“

„Ale ne,“ odpověděla Lirael trpělivě. „Z té studny se line nějaká povědomá vůně. Ale nedokážu ji určit.“

Sam zavětřil a zamyšleně svraštil čelo.

„Je to něco, co se používá při vaření,“ řekl. „Ne že bych byl nějaký velký kuchař. Ale cítil jsem to v palácové kuchyni, myslím, že když se peklo jehněčí.“

„Je to rozmarýn,“ pronesla Fenka krátce. „A taky trocha amarantu, i když ten nejspíš neucítíte.“

„Věrnost v lásce,“ ozval se slabý hlásek ze Samova tlumoku. „S květinou, která nikdy neuvadá. A ty pořád tvrdíš, že tam dole není?“

Fenka Mackovi neodpověděla a strčila čenich do studny. Nejméně minutu v ní větřila a přitom zasouvala čenich stále níže. Když hlavu zase vytáhla, dvakrát kýchla a zavrtěla hlavou.

„Staré pachy, stará kouzla,“ řekla. „Ta vůně už vyprchává.“

Lirael na zkoušku začichala, ale Fenka měla pravdu. Už cítila jenom růže.

„Je tu žebřík,“ upozornil je Sam, který také shlížel do studny s Výsadním světýlkem poskakujícím mu nad hlavou. „Bronzový, jako ty řetězy. Rád bych věděl proč. Ale nevidím na dno – ani žádnou vodu.“

„Já půjdu první,“ řekla Lirael. Sam se chystal, že něco namítne, ale poodstoupil. Lirael nevěděla, jestli proto, že se bojí, nebo proto, že se podvoluje – její rodinné autoritě jakožto nově nalezené tetě nebo čerstvé nástupkyni Abhorsenky.

Zadívala se do studny. Bronzový žebřík se leskl ještě kousek pod okrajem, pak ale mizel v temnotě. Ve Velké clayrské knihovně Lirael prolezla spoustu temných a nebezpečných tunelů a chodeb. Ale to bylo za nevinnějších časů, třebaže i tehdy zakusila určité nebezpečí. Nyní cítila, že ve světě působí velké a zlé síly, že se dalo do pohybu strašlivé kolo osudu. Mrtví obléhající Dům toho byli jen malou a viditelnou součástí. Vzpomněla si na výjev, který jí ukázaly Clayry: na jámu v blízkosti Rudého jezera a na obludný zápach Volné magie vzlínající z toho, co se u něj vykopávalo.

Slézt do téhle tmavé díry je jen začátek, pomyslela si. Můj první dotek s příčlí tohoto bronzového žebříku bude prvním skutečným krokem mé nové totožnosti, prvním krokem Abhorsenky.

Naposledy se zadívala na slunce, aniž věnovala pozornost po stranách stoupajícím hradbám mlhy. Potom poklekla a opatrně spustila nohy do studny, kde na žebříku nahmatala pevnou oporu příčlí.

Po ní se dolů spustila Nezbedná Fenka, jíž se tlapky prodloužily do podoby krátkých prstů, těmi sevřela žebřík lépe, než by to dokázaly lidské prsty. Vždy po několika příčlích zamávala ocasem Lirael před nosem. Oháněla se jím s větším nadšením, než jakého by byla schopna Lirael, kdyby jí takový narostl.

Poslední do otvoru vlezl Sam s Výsadním světlem stále rozzářeným nad hlavou a s Mackem bezpečně zavázaným v tlumoku.

Jakmile na příčlích zaduněly Samovy okované boty, shora jim odpověděl rachot, když se znenadání opět stáhly řetězy. Měl sotva čas odtáhnout ruce předtím, než se přes otvor posunul poklop a s lomozením a ohlušujícím třesknutím dopadl na své místo v kamenné skruži.

„Ne, tamtudy se vracet nebudeme,“ poznamenal s nucenou lehkovážností.

„Pokud se vůbec budeme vracet,“ zašeptal Macek tak tichým hláskem, že ho možná nikdo ani nezaslechl. Ale Sam na chvíli zaváhal a Fenka potichu zavrčela, zatímco Lirael pokračovala v cestě dolů s milou vzpomínkou na poslední pohled na slunce. Spouštěli se totiž do temných útrob země.

Kapitola 3.
Amarant, rozmarýn a slzy

Žebřík pokračoval stále níž. Lirael nejdřív počítala příčle, ale když se dostala k číslu devět set devadesát šest, své snažení vzdala. Přesto však dál šplhali dolů. Lirael si sama přivolala Výsadní světlo. Vznášelo se jí u nohou a doplňovalo to, které tančilo Samovi nad hlavou. Ve světle těchto dvou žhnoucích koulí, se stíny příčlí mihotajícími se po stěnách studny, si Lirael dokázala snadno představit, že zůstali vězet někde uprostřed žebříku a pořád dokola slézají po jednom a tomtéž úseku.

Že vězí ve šlapacím mlýnku, který nebudou moci nikdy opustit. Tato představa se jí uhnízdila v hlavě, až si začala myslet, že je skutečná, když tu se najednou dotkla nohou kamene místo bronzu a Výsadní světlo jí odskočilo až ke kolenu.

Dospěli na dno. Lirael pronesla jeden Výsadní symbol, světlo vyletělo vzhůru, aby se spojilo s proneseným slovem a obkroužilo jí hlavu. V jeho záři spatřila, že se ocitli v obdélníkové síni, hrubě vytesané v masivní červené skále. Ze síně vedla chodba do tmy. Vedle chodby stálo železné vědro s čímsi, co vypadalo jako pochodně: jednoduchými kusy dřeva na konci omotanými hadry smočenými v oleji.

Lirael popošla kupředu a za ní doskočila na zem i Nezbedná Fenka, těsně následovaná Samem.

„Myslím, že cesta vede tudy,“ zašeptala Lirael a ukázala do chodby. Cítila, že bude jistější, když nebude zvedat hlas.

Fenka zavětřila a přikývla.

„Přemýšlím, jestli si nevzít…“ začala Lirael a natáhla se pro jednu pochodeň. Ale než ji uchopila do prstů, pochodeň se rozpadla na prach. Lirael ucukla a málem přepadla přes Fenku, která narazila do Sama.

„Pozor na ni!“ zvolal Sam. Jeho hlas se rozezněl ve studniční šachtě a prochvěl za Lirael do chodby.

Lirael natáhla ruku ještě jednou, tentokrát opatrněji, ale i ostatní pochodně se proměnily na prach. Když se dotkla vědra, i to se rozpadlo a zůstala po něm hromada rezavých střepů.

„Čas věru nikdy nezaváhá,“ pravila Fenka tajuplně.

„Řekla bych, že musíme jít dál,“ řekla Lirael, ale mluvila spíš sama k sobě. Pochodně sice nepotřebovali, ale se světlem v ruce by se cítila lépe.

„Čím rychleji, tím líp,“ dodala Fenka. Opět větřila. „Není vhodné, abychom tady dole otáleli.“

Lirael přikývla. Udělala krok dopředu, pak se ale zarazila a tasila meč. Na čepeli, která vyklouzla z pouzdra, se jasně rozhořely Výsadní znaky, ocelí prochvělo jméno meče a na okamžik se změnilo na nápis, který Lirael už kdysi viděla. Nebo se lišil? Nedokázala se rozpomenout a slova se odvinila dříve, než si mohla být jistá.

„Clayr zřel meč, a tak jsem se zrodil. Pamatuj na Tvůrce Zdi. Pamatuj na Mne.“

Ať už na něm stálo cokoliv, tento nový zdroj světla Lirael uklidnil, nebo možná načerpala větší jistotu z toho, že v ruce Nehimu vůbec sevřela.

Uslyšela, jak za jejími zády tasil meč i Sam. Ten poté, co se znovu vydala na cestu, ještě několik vteřin vyčkával. Zjevně nechtěl zakopnout a zezadu Fenku nebo Lirael nabodnout, což bylo opatření, které Lirael kvitovala s povděkem.

Prvních několik set kroků tvořil zdi chodby opracovaný kámen. Potom ale výprava znenadání stanula u tunelu, který nebyl výtvorem žádného nástroje. Červená skála přešla do bledého, zelenavě bílého kamene, v němž se Výsadní světla odrážela tak ostře, až si musela Lirael zastínit oči. Připadalo jim, že tunel musel vzniknout spíše působením eroze než něčí práce, a na stropě, podlaze a stěnách objevili obrazce řady spirál a vírů. Nicméně i ty vypadaly podivně, úplně jinak, než by měly, ačkoli Lirael nevěděla, co je na nich tak zvláštního. Jen cítila jejich podivnost.

„Tento kanál neprorazila žádná voda,“ řekl Sam. Teď už šeptal i on. „Jestli teda zároveň netekla tam i zpátky v různých výškách. A nikdy jsem neviděl takový druh kamene.“

„Musíme si pospíšit,“ podotkla Fenka. V jejím hlase zaznělo něco, co Lirael přimělo, aby přidala do kroku. Úzkost, kterou v něm ještě nezaslechla. Možná to byl dokonce strach.

Kráčeli o poznání rychleji, tak rychle, jak to bylo možné bez rizika, že zakopnou nebo se zřítí do nějaké netušené propasti. Připadalo jim, že se podivuhodný žhnoucí tunel táhne dalších několik kilometrů, potom však vyústil do jeskyně, která byla opět vyhloubena neznámými prostředky ve stejném reflexivním kameni. Z jeskyně se rozbíhaly tři chodby a Lirael se Samem čekali, dokud Fenka pečlivě neočichá všechny východy.

V jednom koutě stála hromada čehosi, co Lirael zprvu považovala za kámen, ale když se podívala bedlivěji, uvědomila si, že jde ve skutečnosti o kupu starých, zpráchnivělých kostí smíšených se zbytky kovu. Hromady se dotkla špičkou boty a oddělila z ní několik úlomků matného stříbra a část lidské čelisti, v níž stále vězel jeden nezlomeny zub.

„Nedotýkej se toho,“ varoval ji Sam chvatným šeptem, když se sklonila, aby si kovové úlomky prohlédla.

Lirael se s nataženou rukou zarazila.

„Proč ne?“

„Já nevím,“ odpověděl Sam a týlem mu bezděčně prochvěla vlna chladu. „Ale myslím, že je to zvonovina. Nejlíp uděláš, když to necháš na pokoji.“

„Dobře,“ souhlasila Lirael. Vstala a sama se neubránila zachvění. Lidské kosti a kov, z něhož se odlévají zvony. Našli Kalliela. Co je to místo zač? A proč se Fenka tak dlouho rozmýšlí, kam by se měli vydat?

Jakmile tuto otázku pronesla nahlas, Nezbedná Fenka přestala čenichat a ukázala pravou tlapkou do prostředního tunelu.

„Tudy,“ řekla, ale Lirael si na ní všimla jistého nedostatku nadšení. Její kamarádka se nevyjádřila s naprostou jistotou, a dokonce i nataženou končetinu měla celou rozechvělou. Kdyby se účastnila soutěže v ukazování, určitě by přišla o body.

Současný tunel byl znatelně širší než ten předcházející a strop vyšší. Na Lirael také působil jinak a nebylo to proto, že by v něm bylo více místa. Zpočátku nedokázala určit, co se za tímto pocitem skrývá, potom jí došlo, že se kolem ní ochlazuje vzduch. A měla zvláštní pocit u chodidel a kotníků, skoro jako by se jí něco hnalo kolem nohou. Proud, který zurčel jedním směrem a hned druhým, ale po vodě tu nebylo ani památky.

Opravdu? Když se podívala přímo před sebe nebo pod sebe, viděla kámen. Ale když se zadívala koutky očí, spatřila proud tmavé vody. Přitékal zezadu, prohnal se kolem nich a potom se stočil, jako vlna dopadající na pobřeží. Vlna, která se je pokoušela srazit na zem a odnést je tam, odkud přišli.

Velmi znepokojivě jí připomínala řeku Smrti. Ale Lirael necítila, že by se ocitli ve Smrti, a kromě rostoucího chladu a periferních záblesků řeky ji všechny smysly ubezpečovaly, že se nachází pevně v Životě, byť ve velmi podivném tunelu, hluboko pod zemí.

Potom opět ucítila rozmarýn, společně s něčím sladším, a v tom okamžiku se jí rozechvěly zvonce v bandalíru přetaženém přes hruď. Jejich srdce utišovaly kožené jazyky, a tak se nemohly rozeznít, ale Lirael cítila, jak se hýbou a třesou, jako by se pokoušely uvolnit.

„Zvonce!“ vydechla. „Třesou se… Nevím, co to…“

„Píšťaly!“ zvolal Sam a Lirael zaslechla krátkou změť nelibozvučných tónů, když se píšťaly rozezněly hlasy všech sedmi zvonců a pak zničehonic zmlkly.

„Ne!“ zaječel hlas, zpočátku nebylo poznat, že patří Mackovi. „Ne!“

„Utíkejte!“ vyštěkla Fenka.

Uprostřed křiku, jekotu a ryčení najednou pohaslo Výsadní světlo nad Liraelinou hlavou a zůstalo jen velmi slabě žhnout.

Potom zhaslo úplně.

Lirael se zastavila. Trocha světla se ještě rozlévala ze znaků na Nehimině čepeli, ale už slábly i ony a celý meč se Lirael v ruce jaksi zvláštně kroutil. Rozvlnil se způsobem, jak by se nikdy nemohla hýbat žádná ocel, a obživl, takže už nepřipomínal meč, nýbrž nějakou úhoří stvůru, která se Lirael svíjela v ruce a hrozivě bobtnala. Ze zeleného kamene v hrušce jílce se stalo jasné oko bez víčka a stříbrný drátek na jílci se proměnil na řadu zářivých zubů.

Lirael zavřela oči, zasunula hrot meče do pochvy a prudce ho do ní zarazila. Pak se ho s úlevou pustila. Otevřela oči a rozhlédla se. Nebo se o to alespoň pokusila. Pohasla veškerá zlatavá Výsadní světla a nahradila je tma. Naprostá tma zemských hlubin.

V černé prázdnotě Lirael zaslechla trhání látky a Samův výkřik.

„Same!“ zvolala. „Tady! Fenko!“

Nedočkala se žádné odpovědi, ale uslyšela Fenčino vrčení a potom čísi tichý, přidušený smích. Strašlivý, škodolibý chechot, při němž se jí naježily chloupky na krku. Byl o to horší, že v něm zaznívalo něco povědomého. Byl to Mackův smích, pokřivený a zlověstný.

Lirael se zoufale snažila vnořit do Výsady a přivolat nové světelné kouzlo. Ale nic nenašla. Místo Výsady ucítila děsivý chlad, který okamžitě poznala. Smrt. Necítila nic kromě ní.

Výsada zmizela, nebo se jí nedokázala dopátrat.

Začala ji zachvacovat panika. Zlomyslný chechot se prohluboval a na Lirael čím dál více doléhala tma. Potom očima zaznamenala mírnou změnu. Rozeznala v temnotě slabé šedivé náznaky a na okamžik zadoufala, že se dočká světla. Potom zahlédla, jak se zažhnula, zasyčela a začala narůstat ta nejtitěrnější jiskřička světla, z níž se záhy stala kaluž oslnivého, jasně bílého světla. Se světlem se objevil i horký a kovový zápach Volné magie, puch se přivalil ve vlnách, při nichž šlo na Lirael zvracení, protože jí do hrdla vystoupaly žaludeční šťávy.

Se světlem se pohnul i Sam a zhmotnil se Lirael u boku, jako by tam přiletěl. Měl otevřený tlumok, jehož roztrhaný okraj naznačoval, že se z něj něco prodralo na svobodu. Meč měl v pochvě, oběma rukama držel píšťaly a pevně zacpával prsty všechny dírky. Píšťaly se chvěly a linulo se z nich tlumené hučení, které se Sam snažil zoufale zadusit. Lirael si rukou svírala bandalír, aby utišila zvonce.

Fenka stála mezi kaluží bílého ohně a Lirael, ale nebyla to Fenka, jak ji Lirael znala. Měla pořád psí podobu, ale zbavila se obojku s Výsadními znaky a opět z ní byla stvůra z hluboké tmy vroubené stříbřitým ohněm. Fenka pohlédla dozadu a otevřela tlamu.

„Je tady!“ zaburácel hlas, který jí patřil a zároveň nepatřil, neboť Lirael vnikl do uší a vyslal jí do čelistí ostrou bolest. „Macek je na svobodě! Utíkejte!“

Lirael se Samem strnule stáli, zatímco se kolem nich přelévaly ozvěny Fenčina hlasu. Záplava bílého ohně jiskřila a praskala, roztáčela se proti směru hodinových ručiček, stoupala a slévala se do podoby útlého, vyzáblého človíčka.

Ale za tvorem představujícím nespoutaného Macka zářilo ještě jasnější světlo. Tak jasné, až si Lirael uvědomila, že zavřela oči a vidí skrz víčka, propaloval se jimi obraz nějaké ženy. Neskutečně vysoké ženy, jež i v tomto vysokém tunelu musela sklánět hlavu a teď natahovala ruce, aby popadla Mackova hrůzného nástupce, Fenku, Lirael i Sama.

Kolem zářící ženy a před ní tekla řeka. Studená řeka, kterou Lirael okamžitě poznala. Byla to řeka Smrti a tato bytost ji k nim přiváděla. Neměli do ní vstoupit, ale měli jí být zaplaveni a odneseni. Strženi a vyzdviženi, odplaveni na prudké vlně k První bráně a za ni. Už nikdy nebudou schopni se probít zpátky.

Lirael měla čas jen na několik posledních úděsných myšlenek.

Selhali, sotva začali.

Tolik toho na nich záviselo.

Všechno je ztraceno.

Potom Nezbedná Fenka zavyla: „Utíkejte!“ a vyštěkla.

Její štěknutí bylo prodchnuto Volnou magií. Lirael, aniž otevřela oči, aniž si uvědomila, co dělá, se otočila na patě a záhy zjistila, že utíká, žene se jak šílená, peláší jak dosud nikdy v životě. Bezmyšlenkovitě upalovala do neznáma, pryč od studny a Domu. Její nohy nacházely zákruty a zatáčky tunelu, byť už za sebou zanechaly bílé světlo. V nastalé tmě nedokázala ani určit, zda má otevřené či zavřené oči.

Běžela jeskyněmi a síněmi a úzkými chodbami a nevěděla, jestli ji doprovází Sam nebo ji pronásleduje někdo jiný. Nepoháněly ji obavy, protože necítila strach. Byla někde jinde, uzavřená ve svém vlastním těle, stroj, který bezcitně upaluje pryč, řídila se pokyny, které nevycházely z její mysli.

Potom, tak náhle, jako se objevilo, ji nutkání k běhu opustilo. Lirael padla rozechvěle na zem a snažila se nasát vzduch do prázdných plic. Každým svalem jí prochvívala bolest. Schoulila se do křečovitého klubíčka, divoce si masírovala lýtkové svaly a dusila výkřiky bolesti.

Někdo kousek od ní dělal totéž, a jakmile byla opět při smyslech, uvědomila si, že je to Sam. Odněkud zpředu k nim dopadalo kalné světlo, dostatečně silné na to, aby v něm rozeznala přirozené světlo, byť velmi rozptýlené.

Lirael se váhavě dotkla bandalíru se zvonci. Byl klidný, zvonce se nehýbaly. Sklouzla rukou k Nehimině jílci a s úlevou ucítila pevný zelený kámen v jeho hrušce a stříbrné drátky, které nebyly ničím jiným než stříbrnými drátky.

Sam zasténal a vstal. Levou rukou se opřel o stěnu a pravou si schoval píšťaly. Lirael si všimla, jak rukou obezřele trhl a jak se mu v dlani rozzářilo Výsadní světlo.

„Zmizela, víš,“ řekl, sklouzl po stěně a zůstal sedět naproti Lirael. Vypadal klidně, ale zjevně byl v šoku. Lirael si uvědomila, že v šoku je i ona sama, když se pokusila vstát a jednoduše to nedokázala.

„Ano,“ přitakala. „Výsada.“

„Ať jsme byli kdekoliv,“ pokračoval Sam, „Výsada tam nebyla. A co byla zač ta žena?“

Lirael zavrtěla hlavou, aby si ji pročistila i aby dala najevo, že mu není s to odpovědět. Vzápětí jí zavrtěla ještě jednou ve snaze vyburcovat myšlení do akce.

„Měli bychom… měli bychom se vrátit,“ řekla a vzpomněla si na Fenku, jak sama ve tmě čelí Mackovi a té zářící ženě. „Nemůžu Fenku opustit.“

„A co tamta?“ zeptal se Sam a Lirael hned věděla, koho myslí. „A Macek?“

„Vracet se nemusíte,“ ozval se hlas z temných zákoutí chodby. Lirael a Sam okamžitě vyskočili na nohy, když v sobě objevili novou sílu a odhodlání. Tasili meče a Lirael si uvědomila, že jednou rukou spočinula na Saranetu, ačkoli vůbec netušila, co se zvoncem hodlá udělat. Na mysli jí spontánně nevytanulo žádné moudro z Knihy mrtvých ani z Knihy vzpomínek a zapomnění.

„To jsem já,“ pravil hlas sklíčeně a do světla pomalu vstoupila Nezbedná Fenka s ocasem mezi nohama a sklopenou hlavou. Kromě tohoto pro ni netypického postoje se zdálo, že se vrátila do normálního stavu – kolem krku jí opět žhnula sytá zář spousty Výsadních znaků, srst měla zaprášenou a zlatavou, s výjimkou hřbetu, kde byla černá.

Lirael neváhala. Odložila Nehimu, vrhla se na Fenku a zabořila své kamarádce tvář do huňaté šíje. Fenka jí bez obvyklého nadšení olízla ucho, a dokonce se ani nepokusila ji láskyplně dloubnout.

Sam se držel zpátky, meč stále sevřený v ruce.

„Kde je Macek?“ zeptal se.

„Přála si s ním mluvit,“ odpověděla Fenka a žalostně se vrhla Lirael k nohám. „Mýlila jsem se. Uvedla jsem vás do strašlivého nebezpečí.“

„Nerozumím,“ opáčila Lirael. Najednou se cítila neuvěřitelně unavená. „Co se stalo? Výsada… zdálo se, jako by Výsada… najednou přestala existovat.“

„To způsobil její příchod,“ vysvětlovala Fenka. „Je to její osud, její vědomé já bude provždy odloučeno od toho, co se rozhodla stvořit, od Výsady, jejíž součástí je její nevědomé já. Přesto zastavila ruku, i když si vás mohla tak snadno přivinout k tělu. Nevím proč ani co to může znamenat. Věřila jsem, že ztratila veškerý zájem o chod tohoto světa, a tak jsem se domnívala, že tamtudy projdeme bez újmy. Nicméně když jsou probuzeny starobylé síly, je vzhůru spousta bytostí. Měla jsem tušit, že to tak bude. Odpusťte mi to.“

Lirael Fenku nikdy neviděla tak pokořenou a to ji děsilo víc, než všechno ostatní, k čemu došlo. Podrbala ji mezi ušima a kolem čelisti a snažila se ji co nejvíc utěšit. Ale třásly se jí ruce a měla pocit, že se každým okamžikem trhavě rozvzlyká. Aby se je pokusila zklidnit, začala pomalu dýchat, odpočítávat nádechy i výdechy.

„Ale… co bude s Mackem?“ zeptal se Sam ještě jednou rozechvěle. „Vysvobodil se ze zakletí! Pokusí se zabít Abhorsenku… matku… nebo Lirael! Nemáme prsten, abychom ho mohli znovu spoutat!“

„Macek se jí už dlouho vyhýbal!“ zamumlala Fenka. Zaváhala, potom potichu dodala: „Myslím, že o Macka už si starosti dělat nemusíme.“

Lirael vypustila dech z plic a další už do nich nenabrala. Jak je možné, že se Macek nevrátí?

„Cože?“ vyhrkl Sam. „Ale vždyť on je… no, já nevím, ale je mocný… volnomagický duch…“

„Co je zač ta žena?“ zeptala se Lirael. Promluvila velmi přísně, chytila Nezbednou Fenku pod čelistí a zadívala se jí do hlubokých tmavých očí. Fenka se pokusila odvrátit, ale Lirael ji držela pevně. Zvíře zavřelo s jistou nadějí oči, ale když jí Lirael foukla na čenich, byla je nucena opět prudce otevřít.

„Když se to dozvíš, nijak ti to nepomůže, protože tomu nemůžeš rozumět,“ prohlásila Fenka a její hlas prostoupila velká únava. „Ona už vlastně ani neexistuje, zjeví se jen občas, nenápadně, v malých věcech. Kdybychom se tudy nevydali, nebyla by a teď, když jsme ji přešli, nebude.“

„Řekni mi to!“

„Ty víš, co je zač, aspoň do jisté míry,“ odpověděla Fenka. Dloubla nosem do Liraelina bandalíru a zanechala vlhký otisk na koženém pouzdře sedmého zvonce. Po čenichu jí pomalu skanula jediná slza a zvlhčila Liraelinu ruku.

„Astarael?“ zašeptal Sam nevěřícně. Ten nejděsivější zvonec, ten, kterého se během svého krátkého abhorsenského období jako opatrovník této sady zvonců nikdy ani nedotkl. „Tesklivá?“

Lirael Fenku pustila a zvíře jí chvatně vtlačilo hlavu do klína a dlouze si oddechlo.

Lirael ji opět podrbala mezi ušima, ale i když pod rukou cítila teplou psí srst, neubránila se, aby se nezeptala na otázku, kterou jí už jednou položila.

„A ty co jsi zač? Proč tě Astarael nechala jít?“

Fenka k ní vzhlédla a bez okolků odpověděla: „Já jsem Nezbedná Fenka. Věrná služebnice Výsady a tvoje kamarádka. Navždy tvoje kamarádka.“

Tehdy už se Lirael rozplakala, ale utřela si slzy, chytila Fenku za obojek a odstrčila ji, aby mohla vstát. Sam zvedl Nehimu a potichu Lirael meč podal. Při Liraelině dotyku se na čepeli rozčeřily Výsadní znaky, ale neobjevil se na ní žádný nápis.

„Pokud jsi si jistá, že se Macek nevrátí, ať už spoutaný, nebo nespoutaný, potom se musíme vydat na cestu,“ řekla Lirael.

„Myslím, že ano,“ souhlasil Sam s jistými pochybami. „I když se cítím… cítím se tak nějak divně. Na Macka jsem si už zvykl a to se teď jen tak… jen tak vytratil? To ho jako… zabila?“

„Ne!“ zvolala Fenka. Při této představě se zatvářila překvapeně. „Ne.“

„A co tedy?“ zkoušel to Sam.

„To my se nedozvíme,“ odpověděla Nezbedná Fenka. „Náš úkol je před námi, a Macek zůstal za námi.“

„Jsi si naprosto jistá, že se nevydá za mojí mámou nebo za Lirael?“ ptal se ještě Sam. Znal dobře Mackovu nedávnou historii a odmalička byl varován před nebezpečím, které hrozí, když někdo odepne Mackovi obojek.

„Jsem si jistá, že tvoje máma je před Mackem v bezpečí za Zdí,“ ujistila ho Fenka a na otázku mu odpověděla jen zpolovice.

Sam se netvářil dvakrát přesvědčeně, ale po Fenčině ubezpečení pomalu a váhavě přikývl.

„Moc dobře nám to nezačalo,“ zašeptal. „Doufám, že se to zlepší.“

„Čeká nás slunce a cesta ven,“ pronesla Fenka. „Na slunci ti bude líp.“

„Už by měla být tma,“ poznamenal Sam. „Jak dlouho jsme v podzemí?“

„Nejmíň čtyři nebo pět hodin,“ ozvala se Lirael a zamračila se. „Možná i víc, takže slunce by svítit nemělo.“

Zamířila v čele skupinky napříč jeskyní, ale když se přiblížili k východu, bylo zřejmé, že to slunce opravdu je. Zanedlouho před sebou spatřili úzkou rozsedlinu a za ní jasně modrou oblohu, zamženou jemnou tříští z velkého vodopádu.

Jakmile rozsedlinou prošli, zjistili, že jsou několik set metrů na západ od vodopádu, u základny Dlouhých útesů. Slunce viselo v polovině západní oblohy a jeho záře vytvářela v ohromném oblaku tříště nad vodopádem několik duh.

„Je odpoledne,“ konstatoval Sam, když si zakryl oči, aby se na slunce zadíval. Upíral zrak podél řady útesů, potom zvedl ruku, aby změřil, kolik prstů je slunce nad obzorem. „Ještě nejsou ani čtyři.“

„Ztratili jsme prakticky celý den!“ vykřikla Lirael. Každé zpoždění prohlubovalo riziko neúspěchu a při tomto dalším nepříznivém zvratu se jí zmocnila úzkost. Jak mohli strávit v podzemí skoro čtyřiadvacet hodin?

„Ne,“ opravila ji Nezbedná Fenka, která nespouštěla ze slunce oči a větřila. „Celý den jsme neztratili.“

„Doufám, že ne víc,“ špitla Lirael. To přece ne. Kdyby se nějakým způsobem zdrželi pod zemí několik týdnů nebo ještě déle, na všechny snahy už by bylo příliš pozdě…

„Ne,“ pokračovala Fenka. „Je stejný den, jako když jsme odešli z Domu. Možná jen hodina od okamžiku, kdy jsme vlezli do studny. Možná míň.“

„Ale…“ Sam začal něco namítat, pak se však odmlčel. Zavrtěl hlavou a zadíval se zpátky na průrvu v útesu.

„Čas a Smrt spí bok po boku,“ pravila Fenka. „Oba spadají do Astaraelina hájemství. Pomohla nám, svým způsobem.“

Lirael přikývla, ačkoli neměla pocit, že by jí byl někdo nějak nápomocen. Cítila se otřesená a vyčerpaná a bolely ji nohy. Chtěla se schoulit na slunci a probudit se ve Velké clayrské knihovně s rozbolavělou šíjí po spánku na stole a mlhavou vzpomínkou na znepokojivé noční můry.

„Necítím tady žádné Mrtvé,“ řekla, když sen zapudila. „Jestliže jsme dostali darem jedno odpoledne, myslím, že bychom ho měli využít. Jak se dostaneme zpátky na ty útesy?“

„Asi sedm kilometrů na západ tam vede stezka,“ odpověděl Sam. „Je úzká a tvoří ji z větší části schody, takže není často používaná. Její horní konec by měl být už kus nad mlhou a nad Chlořinými přisluhovači. Nejmíň šedesát kilometrů dál je Západní průrva. Tou pak vede i ta cesta.“

„Jak se ta stezka se schody jmenuje?“ zeptala se Fenka.

„Já nevím. Myslím, že máma jí říkala prostě Schody. Je vlastně docela zvláštní. Je široká jen pro jednoho chodce a schody jsou nízké a hluboké.“

„Já ji znám,“ zvolala Fenka. „Tři tisíce schodů a to všechno jenom kvůli té skvělé vodě dole.“

Sam přikývl. „Je tam pramen a ta voda opravdu stojí za to. Chceš říct, že někdo celou tu stezku zbudoval jen proto, aby se mohl napít dobré vody?“

„Ano, zbudoval ji kvůli vodě, ale ne, aby ji pil,“ opravila ho Fenka. „Jsem ráda, že tam ta stezka ještě je. Jdeme k ní.“

Po těchto slovech vyrazila kupředu a přeskočila několik jakoby poházených balvanů, které pomáhaly skrýt rozsedlinu a jeskyně za ní.

Lirael se Samem ji následovali volnějším krokem a kameny přelezli. Oba byli ještě celí rozbolavělí a měli na dlouho o čem přemýšlet. Lirael přemýšlela o Fenčiných slovech: „Když jsou probuzeny starobylé síly, je vzhůru spousta bytostí.“ Věděla, že to, co vykopává Nicholas, je mocné a zároveň zlé, a bylo jí jasné, že objev té věci uvedl do pohybu řadu oklností včetně procitání Mrtvých po celém království. Nedošlo jí však, že by se mohly probudit i jiné síly a jak by to mohlo ohrozit jejich plány.

Ne že bychom tedy nějaký plán měli, pomyslela si. Jen se hnali pokusit zastavit Hráze a Nicholase a udržet to, co dosud klidně spočívalo v kopci, nadále pod zemí.

„Měli bychom mít pořádný plán,“ zašeptala si. Ale nenapadaly ji žádné skvělé myšlenky či strategie a musela se soustředit na šplhání mezi kameny a přes ně, zatímco následovala Nezbednou Fenku podél úpatí Dlouhých útesů, se Samem těsně v patách.

Kapitola 4.
Snídaně krkavců

Slunce už skoro zapadlo, když Lirael, Sam a Fenka dospěli k úpatí Schodů a daleko přes ratterlinskou pláň se rozprostřel stín Dlouhých útesů. Lirael snadno našla pramen – jasnou, kolotající tůňku širokou deset metrů –, ale víc času jim zabralo hledání počátku schodiště, neboť stezka byla úzká, vytesaná hluboko do stěny útesu a skrytá pod mnoha převisy a vyčnívajícími valy rozeklaných skal.

„Můžeme se po ní vydat i v noci?“ zeptala se Lirael nejistě a vzhlédla do stínu útesů nad svou hlavou a k poslednímu slabému odlesku slunce ve výšce tří set metrů. Útes se táhl ještě výš a Lirael vůbec nedohlédla jeho vrcholu. V Clayrském ledovci už zlezla řadu schodišť a úzkých stezek, ale měla jen pramálo zkušeností s lezením pod otevřenou oblohou, v záři slunce a měsíce.

„Neměli bychom riskovat rozžínat světlo,“ odpověděla Fenka, která byla poslední dobou nezvykle zamlklá. Pořád jí ochable visel ocas a vůbec s ním nevrtěla ani nedováděla, jak mívala ve zvyku. „Mohla bych vás vést, i když za tmy to bude nebezpečný výstup, pokud se některé schody odlomily.“

„Bude jasně zářit měsíc,“ poznamenal Sam. „Včera v noci byl ve třetí čtvrti a je docela jasno. Ale vyjde až někdy k ránu. Nejdřív hodinu po půlnoci. Do té doby bychom měli vyčkat, pokud tedy nepočkáme celou noc.“

„Já čekat nechci,“ zašeptala Lirael. „Mám takový pocit… obavu, kterou nedokážu popsat. Ten výjev, o kterém mi řekly Clayry, jak jsem s Nicholasem, na Rudém jezeře… cítím, jako by se vytrácel, jako bych ten okamžik měla nějakým způsobem propásnout. Že se stane spíš minulostí a ne možnou budoucností.“

„Určitě nám nepomůže, když se za tmy zřítíme z Dlouhých útesů,“ varoval ji Sam. „A než se pustíme do lezení, docela by mi bodlo něco k jídlu a několikahodinový spánek.“

Lirael přikývla. I ona byla vyčerpaná. Bolela ji lýtka a ramena měla otlačená od těžkého tlumoku. Bojovala však i s jinou únavou, kterou s ní bezesporu sdílel také Sam. S únavou duše. Ta vycházela z šoku nad ztrátou Macka; a teď si vlastně chtěla jen lehnout u chladivého pramene a usnout s planou nadějí, že se dočká jasnějšího dne. Byl to stejný pocit, na který si vzpomínala z dávnějších dnů. Tehdy to byla planá naděje, že usne a ráno se probudí se Zrakem. Nyní věděla, že nový den nepřinese nic dobrého. Potřebovali si odpočinout, ale ne příliš dlouho. Hráz s Nicholasem odpočívat nebudou, stejně jako Chlorr a její Mrtví pomocníci.

„Počkáme, dokud nevyjde měsíc,“ rozhodla, stáhla si ze zad tlumok a posadila se vedle něj na příhodný balvan.

Ale vzápětí byla opět na nohou, meč pohotově v ruce, ještě než si vůbec uvědomila, že ho tasila, a kolem ní se s nenadálým štěkotem hnala Fenka. Lirael chvilku trvalo, než si uvědomila, že ve štěkání není patrná žádná magická ozvěna, a další chvilku, než zahlédla cíl Fenčina útoku.

Mezi popadaným kamením kličkoval králík a zoufale se snažil vyhnout své psí pronásledovatelce. Honička skončila kus od útesů, ale nebylo jasné, s jakým výsledkem. Potom se do vzduchu začal zvedat velký oblak prachu a kamení, Lirael rozpoznala, že králík utekl pod zem a Fenka se pustila do horečnatého hrabání.

Sam pořád seděl vedle svého tlumoku. Postavil se několik vteřin po Lirael, uviděl, co se děje, a zase se posadil. Nyní se díval na roztržený otvor v horní chlopni tlumoku.

„Aspoň že my jsme naživu,“ řekla Lirael, poněvadž si jeho upřený mlčenlivý pohled na díru špatně vyložila jako žal nad ztrátou Macka.

Sam překvapeně vzhlédl. V ruce měl krabičku se šitím a chystal se ji otevřít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Abhorsenka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.