Henry James

Henry James mladší byl romanopisec, povídkář a kritik.

Narodil se v rodině náboženského vizionáře. Stejně jako jeho bratr William cestoval už v raném dětství mezi Manhattanem a Paříží. Dostalo se mu nepravidelného vzdělání na různých evropských a amerických školách. Největší vliv na něho měli soukromí učitelé a studium v největších evropských galeriích a muzeích.

Četl celé knihovny anglických a francouzských románů.

V roce 1862 se Henry James zapsal na právnické fakultě Harvardovy univerzity, ale brzy studia zanechal. Poté se plně věnoval literární tvorbě.

Henry James byl vůdčím představitelem analytického psychologického románu v anglickém jazyce. Na svých cestách hlavně po Francii a Itálii pozoroval se zájmem Američany. Amerika představuje v jeho dílech nový, drsný svět, Evropa zjemnělou kulturní tradici, ale i korupci a úpadek.

Portrét dámy

Příběh mladé Američanky z vyšší společnosti 70. let 19. století, odehrávající se v Anglii a následně v Itálii. Isabel odmítá manželství z rozumu a získává velký majetek, který ji umožňuje žít podle svých představ. Je plná touhy po lásce, ale navenek se chová zdrženlivě. Když se dostane pod vlivem intrikující dámy do klece manželství s manipulativním a malicherným mužem, její život ztratí směr a musí složité hledat cestu k opětovnému nalezení vlastního místa ve světě.

Henry James

Portrét dámy

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Kateřina Hilská - c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-046-8

1

Za jistých okolností je málo hodin v životě příjemnějších než ty věnované obřadu zvanému odpolední čaj. Jsou okolnosti, za kterých – ať už se popíjení čaje účastníte, či ne, a někteří lidé samo sebou ne – je už ta situace rozkošná. Ty, jež mám na mysli, až začnu odvíjet tenhle prostý příběh, poskytly pro tuto nevinnou kratochvíli úžasné prostředí. Nezbytnosti k té malé hostině byly rozmístěny na trávníku starého anglického domu na venkově v době, kterou bych nazval dokonalým středem nádherného letního odpoledne. Část odpoledne už se vytratila, ale ještě ho dost zbývalo a ten zbytek oplýval tou nejlepší a nejvzácnější kvalitou. Do šera chybělo ještě mnoho hodin, avšak záplava letního světla už začala slábnout, vzduch lahodněl a na hladkém, hustém trávníku se prostíraly dlouhé stíny. Zvolna se prodlužovaly a výjev s sebou nesl pocit volného času, jenž měl teprve nastat, což je možná hlavní zdroj potěšení z takové scény v takovou hodinu. Za určitých okolností čas od pěti do osmi obnáší malou věčnost, avšak při takovéto příležitosti mohla ta doba představovat jen věčné potěšení. Osoby, jichž se týkala, si své potěšení užívaly klidně, neboť nepatřily k pohlaví, jež obvykle poskytuje nadšené stoupence obřadu, o kterém jsem se právě zmínil. Stíny na tom skvělém trávníku byly rovné a hranaté: pocházely od starého muže sedícího v hlubokém proutěném křesle poblíž nízkého stolku, na němž stála připravená svačina, a od dvou mladších mužů procházejících se před ním sem a tam a zaměstnaných nesoustavným hovorem. Stařec držel v ruce šálek – byl to nezvykle objemný šálek, s jiným vzorem než ostatní, pestrobarevně malovaný. Upíjel velice obezřele, dlouho si držel šálek u brady a díval se směrem k domu. Jeho společníci buď už dopili, nebo jim tato výsada byla lhostejná; kouřili cigarety a dál se procházeli. Jeden z nich občas, když šel kolem, věnoval pozorný pohled staršímu muži, jenž spočíval zrakem na sytě červeném průčelí svého příbytku, aniž si byl vědom, že je pozorován. Dům, který se tyčil za trávníkem, byl stavbou, jež tuto úctu oplácela, a představoval nejtypičtější předmět v tom příznačně anglickém obrázku, který jsem se pokusil nastínit.

Stál na nízkém návrší nad řekou – tou řekou byla Temže asi čtyřicet mil od Londýna. Dlouhé průčelí opatřené štítem a postavené z červených cihel, s jejichž nádechem si čas a počasí už všelijak pohrály, avšak spíše jej vylepšily a zjemnily, předvádělo trávníku místa porostlá břečťanem, shluky komínů, okna zarostlá popínavými rostlinami. Dům měl své jméno a historii – ten starý pán, který tu popíjel čaj, by vám s radostí o nich pověděl – o tom, jak ho postavili za Edvarda VI., jak jednu noc hostil dokonce velkou Alžbětu (jejíž vznešená osoba spočinula na úžasně prostorné a děsivě hranaté posteli, která stále ještě znamenala hlavní poctu, pokud šlo o spaní), jak za Cromwellových válečných časů utržil hodně šrámů a jisté zohavení a potom za restaurace byl opraven a značně rozšířen a jak nakonec, poté co ho v osmnáctém století různě přestavovali a mrzačili, přešel do pečlivého držení mazaného amerického bankéře, který ho původně koupil, protože ho díky okolnostem příliš složitým, než abych je tu rozváděl, nabízeli skoro za hubičku. Koupil ho tedy, i když bručel, jak je ošklivý, jak je starý a nepohodlný, ovšem teď, po uplynulých dvaceti letech, si uvědomoval tu skutečnou estetickou vášeň, kterou k němu pociťuje: znal všechny jeho přednosti a dovedl vás postavit přesně tak, aby na vás zapůsobily, a právě v tu denní dobu, kdy stíny různých jeho výstupků a výčnělků, které tak měkce dopadaly na teplé a unavené zdivo, měly tu správnou míru. Krom toho, jak už jsem řekl, dokázal vyjmenovat většinu z jeho postupných majitelů a obyvatel, z nichž několik bylo obecně známých, a přitom vše podával s neokázalým přesvědčením, že tato poslední fáze osudu domu není ta nejméně úctyhodná. Průčelí domu obrácené směrem k části trávníku, kterou se právě zabýváme, nebylo ovšem vstupní – to se nacházelo zcela jinde. Vládlo tu svrchované soukromí a široký travnatý koberec, který pokrýval rovné návrší, jako by jen prodlužoval honosný interiér. Velké nehybné duby a buky vrhaly stín tak neprostupný jako sametové závěsy a místo bylo podobně jako pokoj vybaveno lavičkami s polštářky a pestrobarevnými plédy, na trávě ležely knihy a papíry. Řeka plynula kousek dál; přesněji řečeno tam, kde se terén začal svažovat, trávník končil. Cesta dolů k vodě byla nicméně rozkošná.

Starý pán u stolku, který přicestoval z Ameriky už před třiceti lety, si s sebou přivezl hned navrch zavazadla svou americkou fyziognomii; a nejenže si ji přivezl s sebou, ale také ji udržoval v nejlepším pořádku, aby si ji, pokud by bylo třeba, zase mohl s nejlepším svědomím odvézt zpět do své domoviny. V tuto chvíli však se zjevně nikam přemísťovat nehodlal; cestování měl za sebou a užíval si odpočinku, který předchází tomu věčnému. Měl úzkou, hladce oholenou tvář s pravidelnými rysy a výrazem klidné pronikavosti ducha. Byl to očividně obličej, v němž se nezobrazovalo mnoho, takže dojem vyrovnané bystrosti byl tím záslužnější. Jako by vyjadřoval, že měl v životě úspěch, avšak také to, že ten úspěch nebyl nepřetržitý a nebudil závist, ale spíše v sobě skrýval neškodnost neúspěchu. Rozhodně měl značnou zkušenost s lidmi, ale v tom chabém úsměvu, který mu pohrával na hubené a protáhlé tváři a prozařoval humorné oko, když konečně opatrně položil svůj velký šálek na stolek, se jevila téměř venkovská prostota. Byl úhledně ustrojen do dobře vykartáčovaného černého obleku,

ovšem na kolenou měl složený šál a nohy měl obuté do tlustých vyšívaných bačkor. Poblíž jeho křesla ležela na trávě krásná kolie a sledovala pánovu tvář téměř se stejnou něhou, s jakou pán obhlížel ještě autoritativnější fyziognomii domu, a malý, zježený, živý teriér věnoval zase nesoustavnou pozornost ostatním pánům.

Jedním z nich byl pozoruhodně dobře stavěný pětatřicátník s tváří tak anglickou, jak byl vzhled starého pána, jehož jsem právě vykreslil, jiného druhu; nápadně hezká tvář, svěží barvy, čestná a upřímná, s pevnými, symetrickými rysy a živýma šedýma očima, bohatě zdobená kaštanově hnědým vousem. Tenhle člověk měl vzhled výjimečného, skvělého šťastlivce – budil dojem šťastné povahy zúrodněné vysokou civilizací, což znamenalo, že kdo se na něj náhodně podíval, musel mu závidět. Měl jezdecké boty a ostruhy, jako by právě přijel zdaleka na koni; na hlavě bílý klobouk, který budil dojem, že je mu velký; obě ruce držel za zády a v jedné z nich – ve velké, bílé, hezky modelované pěsti – svíral špinavé rukavice z psí kůže.

Jeho společník, který chodil sem a tam po trávníku, byl člověk podle zcela jiného modelu a na rozdíl od předchozího, ačkoli mohl vzbuzovat vážnou zvědavost, nikoho nesváděl k tomu, aby si téměř slepě přál octnout se na jeho místě. Vysoký, hubený, jen tak tak držel pohromadě, měl nehezký, neduživý, ale chytrý a sympatický obličej, obdařený, ale rozhodně ne ozdobený řídkým knírem a licousy. Vypadal chytře a nemocně – což rozhodně není šťastná kombinace – a na sobě měl hnědý sametový kabát. Ruce skrýval v kapsách a způsob, jakým to činil, prozrazoval, že ten zvyk je zatvrzelý. Při chůzi se spíš šoural, nohy ho nenesly příliš pevně. Jak už jsem se zmínil, kdykoli procházel kolem starého pána, spočinul na něm pohledem a v tu chvíli, kdy se jejich tváře ocitly v určitém vztahu, jste mohli snadno poznat, že je to otec a syn. Otec konečně zachytil synův pohled a vstřícně se pousmál.

»Daří se mi dobře,« podotkl.

»Vypil jsi čaj?« zeptal se syn.

»Ano a chutnal mi.«

»Mám ti ještě nalít?«

Starý pán o tom klidně pouvažoval. »Myslím, že počkám a uvidím.« Když promluvil, bylo slyšet jeho americký přízvuk.

»Není ti chladno?« ptal se syn.

Otec si pomalu přejel po nohou. »Já nevím. Nepoznám to, dokud to nepocítím.«

»Možná by to někdo mohl cítit s tebou,« navrhl se smíchem mladší muž.

»Doufám, že se mnou stále bude někdo cítit! Necítíte se mnou, lorde Warburtone?«

»Ano, nesmírně,« okamžitě odpověděl pán oslovený jako lord Warburton. »Musím říct, že vypadáte úžasně spokojeně.«

»To taky nejspíš jsem, skoro ve všech ohledech.« Starý pán se podíval na svůj zelený šál a uhladil si ho na kolenou. »Pravda je, že jsem spokojený už tolik let, že jsem si na to nejspíš zvykl a ani o tom nevím.«

»Ano, to je nuda, kterou skýtá spokojenost,« přisvědčil lord Warburton. »Poznáme až to, když nám něco vadí.«

»Napadá mě, že jsme dost nároční,« poznamenal jeho společník.

»O tom, že jsme nároční, není pochyb,« zamumlal lord Warburton. A pak ti tři muži nějakou dobu mlčeli; dva mladší stáli a dívali se na staršího, který vzápětí požádal o další čaj. »Já bych si třeba myslel, že vám notně musí vadit ten šál,« prohlásil lord Warburton, když jeho společník doléval starci čaj.

»Ale ne, ten šál mít musí!« vykřikl pán v sametovém kabátě. »Ať tě ani nenapadne něco takového mu nasadit do hlavy.«

»Patří mé ženě,« prostě odpověděl starý pán.

»Aha – tak jestli k tomu máte citové důvody,« a lord Warburton se zatvářil omluvně.

»Nejspíš jí ho budu muset vrátit, až přijde,« pokračoval stařec.

»Nic takového, prosím, neuděláš. Necháš si ho pěkně na těch svých starých, ubohých nohách.«

»Nemusíš hned urážet mé nohy,« bránil se stařec. »Řekl bych, že jsou tak dobré jako ty tvoje.«

»Jen si klidně posluž a urážej ty moje,« odpověděl syn a podal mu čaj.

»Jsme takové dvě chromé kachny. Myslím, že mezi námi není velký rozdíl.«

»Jsem ti velice zavázán, že mě nazýváš kachnou. Jaký je ten čaj?«

»Teda dost horký.«

»To má být jeho přednost.«

»V tom případě má velkou přednost,« zamumlal vlídně starý pán. »Dělá mi moc dobrou ošetřovatelku, lorde Warburtone.«

»Není trošku nešikovný?« otázalo se jeho lordstvo.

»Ne, není nešikovný – když uvážíme, že je sám invalida. Dělá mi moc dobrou ošetřovatelku – na to, že je to chorá ošetřovatelka. Říkám mu chorá ošetřovatelka, protože je chorý.«

»No tak, tati!« vykřikl ošklivý mladík.

»No jsi přece chorý – kéž bys nebyl. Ale asi si nemůžeš pomoct.«

»Mohl bych se pokusit – to je nápad,« souhlasil mladík.

»Bylo vám někdy zle, lorde Warburtone?« zeptal se jeho otec.

Lord Warburton chvíli přemýšlel. »Ano, pane, jednou, v Perském zálivu.«

»Dělá si z tebe legraci,« řekl druhý mladík. »To je takový vtip.«

»Dneska je jich zřejmě velký výběr,« odpověděl klidně otec. »Vy ale nevypadáte, že byste někdy něčím trpěl, lorde Warburtone.«

»Je mu zle ze života, zrovna mi o tom povídal a dal si pěkně záležet,« poznamenal přítel lorda Warburtona.

»Je to pravda, pane?« vážně se zeptal stařec.

»Pokud ano, váš syn mi neposkytl žádnou útěchu. Je s ním hrozný hovor – tomu říkám cynik! Ten snad nevěří ničemu.«

»A to je další vtip,« prohlásil muž obviněný z cynismu.

»To proto, že má tak chatrné zdraví,« vysvětloval otec lordu Warburtonovi. »Působí to na jeho myšlení a zabarvuje náhled na svět; má pocit, že snad nikdy nedostal šanci. Je to však skoro výhradně teoretická záležitost, víte – jeho náladu to neovlivňuje. Skoro si nevzpomínám, že bych ho někdy viděl nenaloženého – asi tak jako v tuhle chvíli. Často mě i rozveselí.«

Mladík s tímto popisem pohlédl na lorda Warburtona a zasmál se. »To má být velká chvála, nebo obvinění z lehkovážnosti? Přál by sis, abych své teorie uvedl v praxi, tati?«

»To bychom se asi dočkali pěkných podivností!« vykřikl lord Warburton.

»Doufám, že sis neosvojil tenhle tón,« podotkl stařec.

»Warburtonův tón je horší než ten můj. On jen předstírá, že se nudí. Já se nenudím vůbec. Mě život baví snad až příliš.«

»Á, příliš – to bys neměl dopustit!«

»Tady u vás se nikdy nenudím,« vysvětloval lord Warburton. »U vás se moc dobře povídá.«

»To má snad být další vtip?« zeptal se starý pán. »Nic vás neomlouvá, abyste se nudil kdekoli. Ve vašem věku jsem nic takového neznal.«

»Zřejmě jste měl delší vývoj.«

»Ne, naopak, vyvíjel jsem se rychle. Řekl bych právě proto. Ve dvaceti už jsem byl ve vývoji skutečně daleko. Pracoval jsem jako divý. Nenudil byste se, kdybyste měl co dělat, ale vy mladí muži žijete všichni zahálkou. Příliš se soustřeďujete jen na vlastní potěšení. Jste moc vybíraví, moc pohodlní a moc bohatí.«

»No tohle!« protestoval lord Warburton. »Že zrovna vy budete bližnímu vyčítat přílišné bohatství!«

»Myslíte proto, že jsem bankéř?« zeptal se starý pán.

»Třeba proto, chcete-li. A taky proto, že máte – ne snad? – neomezené prostředky.«

»Není moc bohatý,« zastával se otce druhý mladík. »Ohromnou spoustu peněz rozdal.«

»Předpokládám, že to byly jeho vlastní,« dodal lord Warburton. »A najděte mi v tom případě lepší důkaz bohatství. Ať veřejný dobrodinec nemluví o tom, že se někdo příliš věnuje svému potěšení.«

»Tatínek má rád potěšení – rád ho činí jiným lidem.«

Starý pán zavrtěl hlavou. »Nepředstírám, že jsem něčím přispěl k zábavě svých současníků.«

»Tati, jsi až moc skromný!«

»To je taky vtip, pane,« prohlásil lord Warburton.

»Vy mladí muži hýříte vtipy. Ale až dojdou vtipy, nezbude vám vůbec nic.«

»Naštěstí stále vznikají další a další,« poznamenal ošklivý mladík.

»Tomu nevěřím – myslím, že život je stále vážnější. Na to vy mladí taky jednou přijdete.«

»Stále větší vážnost života – to je ovšem taky úžasný zdroj vtipů.«

»To teda musí být černý humor,« podotkl starý pán. »Jsem přesvědčen, že nastanou velké změny – a ne všechny k lepšímu.«

»V tom s vámi úplně souhlasím, pane,« prohlásil lord Warburton. »Jsem si víc než jistý, že přijdou velké změny a že se stanou všelijaké podivné věci. Proto je mi tak zatěžko řídit se vaší radou. Vzpomínáte, onehdy jste mi řekl, že bych se měl něčeho chytit. Člověk váhá chytit se něčeho, co může za chvíli vyletět do vzduchu.«

»Měl by ses chytit nějaké hezké ženy,« navrhl jeho společník. »Vší silou se snaží zamilovat,« dodal jako vysvětlení otci.

»I ty hezké ženy nakonec můžou vyletět do vzduchu!« vykřikl lord Warburton.

»Ne, ne, ty zůstanou nohama na zemi,« odvětil starý pán. »Ty neovlivní společenské a politické změny, na které jsem narážel.«

»Chcete tím říct, že je nikdo nezruší? Tak dobrá, chopím se nějaké co nejdřív a uvážu si ji na krk jako záchranný pás.«

»Dámy nás spasí,« přisvědčil starý pán. »Tedy ty nejlepší z nich – já je totiž rozlišuji. Namluvte si nějakou hodnou a ožeňte se s ní – a hned budete mít zajímavější život.«

Chvíle ticha možná znamenala, že na posluchače velkodušnost jeho řeči zapůsobila, protože ani pro syna, ani pro hosta nebylo tajemstvím, že jeho pokus o manželství nedopadl zrovna šťastně. Ovšem jak řekl, rozlišoval a tato slova bylo možno chápat i jako přiznání osobní chyby. I když by samozřejmě bylo nemístné, aby jeden z jeho společníků poznamenal, že dáma jeho srdce nepatřila právě mezi ty nejlepší.

»Pokud se ožením se zajímavou ženou, získám zájem – tohle se mi snažíte říct?« zeptal se lord Warburton. »Nijak se do manželství neženu – váš syn mě vylíčil poněkud nepravdivě. Nicméně kdo ví, co by se mnou zajímavá žena dokázala udělat.«

»Rád bych viděl tvou představu zajímavé ženy,« podotkl přítel.

»Kamaráde, představy přece nemůžeš vidět – zvlášť ty tak vysoce prchavé, jako jsou ty moje. Kdybych ji tak mohl vidět aspoň já – to už by byl velký krok kupředu.«

»Tedy můžete se zamilovat, do koho se vám zlíbí,« pokračoval starý pán, »ale nesmíte se zamilovat do mé neteře.«

Jeho syn se rozesmál. »Řekne si, že to má být provokace! Tati, ty žiješ s Angličany už třicet let a pochytil jsi leccos z toho, co říkají. Ale zatím jsi nepochopil to, co zamlčí!«

»Můžu mluvit, jak chci,« opáčil starý pán klidně.

»Neměl jsem zatím tu čest vaši neteř poznat,« ujistil ho lord Warburton. »Vlastně jsem teď o ní slyšel poprvé.«

»Je to neteř mé ženy – paní Touchettová ji přiveze do Anglie.«

Poté mladý pan Touchett dovysvětlil: »Totiž matka, jak víš, trávila zimu v Americe a teď ji čekáme zpátky. Píše, že objevila nějakou neteř a že ji pozvala k nám.«

»To je od ní moc hezké,« mínil lord Warburton. »A ta slečna je zajímavá?«

»Nevíme o ní skoro o nic víc než ty. Matka nepsala žádné podrobnosti. Komunikuje s námi hlavně telegraficky a její telegramy jsou poněkud záhadné. Říká se, že ženy je neumějí psát, ale má matka to zvládla dokonale. ,Unavena Amerikou, desne horko, vracim do Anglie s neteri, prvnim parnikem se slusnou kajutou.‘ Takové a podobné zprávy od ní dostáváme – tedy tahle přišla posledně. Ale myslím, že se o neteři poprvé zmínila už v té předcházející. ,Zmena hotelu, moc spatne, drzy recepcni, adresa zde. Vzala dceru sestry, umrela loni, cesta do Evropy, dve sestry, velka samostatnost.‘ Tohle nám s otcem snad ještě pořád vrtá hlavou. Myslím, že si to lze vykládat různými způsoby.«

»Jedno je ale jisté,« podotkl starý pán, »totiž to, že to ten recepční od ní asi pěkně schytal.«

»Ani tím si nejsem tak docela jistý, protože nakonec ona vyklidila pole, ne? Nejdřív jsme si mysleli, že třeba ta sestra, o které se zmínila, je sestra toho recepčního. Ovšem následující zmínka o neteři, zdá se, dokazuje, že mluvila o jedné z mých tet. Pak je tu otázka, čí jsou vlastně ty další dvě sestry. Nejspíš jsou to dvě dcery mé zesnulé tety. Ke komu se vztahuje ta ,samostatnost‘ a v jakém smyslu to slovo užila – v tom tedy zatím nemáme jasno. Platí ten výraz zejména o té slečně, které se matka ujala, nebo se dotýká obou sester? A myslí to po stránce morální, nebo finanční? Znamená to, že zůstaly dobře zaopatřené, nebo že si nepřejí žádné závazky? Nebo to prostě znamená, že si rády dělají, co chtějí?«

»Ať to znamená cokoli, praví se to s určitostí,« poznamenal pan Touchett.

»Však sami uvidíte,« uzavřel lord Warburton. »A kdypak přijede paní Touchettová?«

»Tady bohužel naprosto tápeme – jakmile objeví slušnou kajutu. Třeba na ni ještě čeká – na druhé straně možná už se vylodila v Anglii.«

»V tom případě by vám patrně poslala telegram.«

»Ona nikdy neposílá telegramy, když to čekáte – jen naopak,« prohlásil starý pán. »Ráda mě přepadá znenadání – myslí, že mě přistihne při nějaké špatnosti. To se jí zatím nepodařilo, ale nevzdává se.«

»Taky totiž sdílí tenhle rodinný rys, tu samostatnost, o které mluví.« Syn podal příznivější zhodnocení celé záležitosti. »Ať už přednosti těch slečen tkví v čemkoli, ona se jim jistě vyrovná. Ona si ráda všechno zařídí sama a nevěří, že by jí kdokoli byl schopen pomoct. Já jsem pro ni něco jako známka na dopis, která nelepí, a nikdy by mi neodpustila, kdybych se opovážil jet jí do Liverpoolu naproti.«

»Dáte mi alespoň vědět, až dorazí ta sestřenice?« otázal se lord Warburton.

»Jen za podmínky, kterou jsem stanovil – že se do ní nezamilujete!« zopakoval pan Touchett.

»To mi přijde jako tvrdá podmínka. Nejsem snad dost dobrý?«

»Myslím až příliš dobrý – protože bych nerad, aby si vás vzala. Nepřijíždí sem hledat manžela – aspoň doufám. Tolik slečen z Ameriky se tomu dnes věnuje, jako by doma neměly žádné dobré ženichy. K tomu je patrně zasnoubená, americké dívky obvykle jsou zasnoubené. Navíc si nakonec nejsem jistý, že by z vás byl nějak obdivuhodný manžel.«

»Nejspíš bude zasnoubená. Poznal jsem hodně amerických dívek a všechny byly zasnoubené – ale nikdy mi nepřipadalo, že by se to nějak projevovalo, na mou duši! A pokud jde o to, jestli ze mě bude dobrý manžel,« pokračoval host páně Touchetta, »tím si sám nejsem jistý. Člověk to prostě musí zkusit!«

»Zkoušejte to, jak je libo, ale ne na mé neteři,« usmál se starý pán, jemuž ta představa přišla vlastně hlavně humorná.

A lord Warburton uzavřel celou záležitost prohlášením s ještě větším vtipem: »Ona možná nakonec ani za tu zkoušku nestojí!«

2

Zatímco ti dva se takto příjemně špičkovali, Ralph Touchett kousek poodešel tím svým obvyklým šouravým krokem, s rukama v kapsách a s malým rošťáckým teriérem v patách. Šel tváří obrácen k domu, ale oči zamyšleně klopil k trávníku. Poskytl tímto předmět pozorování osobě, která se právě objevila v širokých dveřích a chvilku tam stála, než ji uviděl. Obrátil k ní svou pozornost, až když si všiml chování psa, který náhle vyrazil vpřed a začal pronikavě štěkat, ovšem spíš na pozdrav, než že by útočil. Tou osobou byla mladá dáma, která si zřejmě reakci zvířátka okamžitě vysvětlila jako pozdrav. Pes se rychle blížil, až se jí zastavil u nohou, vzhlížel k ní a mocně štěkal. Načež ona se bez váhání shýbla, vzala ho do rukou a zvedla si ho k tváři, zatímco on pokračoval v tom překotném uvítacím projevu. Jeho pán mezitím dorazil za ním a spatřil, že Bunchie se právě spřátelil s vysokou dívkou v černých šatech, která už na první pohled působila hezky. Byla prostovlasá, jako by patřila do domu, což poněkud mátlo syna jeho majitele, který věděl, že z důvodu otcova chatrného zdraví sem mnoho návštěv nechodí. Mezitím si nově příchozí povšimli i druzí dva pánové.

»Propána, kdopak je ta cizí žena?« ptal se pan Touchett.

»Třeba je to neteř paní Touchettové – ta samostatná mladá dáma,« hádal lord Warburton. »Nejspíš ano – podle toho, jak zachází se psem.«

Také kolie se teď nechala vyrušit, odklusala ke slečně ve dveřích a cestou pomalu začala vrtět ocasem.

»Ale kdepak je má žena?« zamumlal starý pán.

»Nejspíš ji ta mladá dáma někde nechala – to patří k té samostatnosti.«

Dívka už s úsměvem promlouvala s Ralphem a stále ještě držela v náruči teriéra. »To je váš pejsek, pane?«

»Ještě před chvílí byl, ale vy jste najednou získala pozoruhodně velkou jeho část.«

»Nemůžeme ho mít dohromady?« zeptala se dívka. »Je to takové roztomilé zvířátko.«

Ralph se na ni zadíval – byla nečekaně hezká. »Můžete ho mít i sama pro sebe,« odpověděl.

Ta mladá dáma jako by měla hodně sebedůvěry, ale i důvěry v ostatní. Nad tím náhlým projevem štědrosti však rozpačitě zrudla. »Měla jsem vám říct hned, že jsem nejspíš vaše sestřenice,« pronesla a postavila psa na zem. »A tu máme dalšího!« dodala rychle, když se přiblížila kolie.

»Nejspíš?« vykřikl mladík se smíchem. »Myslel jsem, že to už je jisté! Přijela jste s mou matkou?«

»Ano, před půlhodinou.«

»A to vás tu vysadila a opět odcestovala?«

»Ne, šla rovnou do svého pokoje a řekla mi, že kdybych vás náhodou potkala, mám vyřídit, abyste za ní přišel ve tři čtvrtě na sedm.«

Mladík se podíval na hodinky. »Moc vám děkuju, budu dochvilný.« Pak pohlédl na sestřenici. »Tak vás tu pěkně vítám. Opravdu rád vás vidím.«

Okem, v němž se zračila bystrost, si všechno prohlížela – svého společníka, ty dva psy, dva pány pod stromy a krásnou scenerii, která ji obklopovala. »Nikdy jsem neviděla nic tak rozkošného, jako je tohle sídlo. Už jsem prošla celý dům, je prostě úchvatný.«

»Mrzí mě, že jste tu už tak dlouho, a my jsme o tom nevěděli.«

»Vaše matka mi řekla, že v Anglii lidé přijíždějí docela potichu, tak jsem si myslela, že tak to má být. Ten pán tamhle je váš otec?«

»Ano, ten starší – ten, co sedí,« přisvědčil Ralph.

Dívka se zasmála. »Nemyslela jsem si, že by to byl ten druhý. Kdo je ten druhý?«

»Je to náš přítel, lord Warburton.«

»Á, doufala jsem, že tu bude nějaký lord – je to jako v románu!« A pak náhle zvolala: »Je to rozkošný pejsek!« shýbla se a znovu zvedla teriéra.

Zůstávala stát tam, kde se potkali, nijak se nesnažila pokročit do zahrady nebo si jít promluvit s panem Touchettem, a zatímco se štíhlá a okouzlující dívka zdržovala blízko prahu, jejího společníka napadlo, jestli snad čeká, že jí starý pán přijde složit poklonu. Americké dívky jsou zvyklé na notnou dávku úcty a už se také proslechlo, že tahle není žádná putička. Vlastně jí to Ralph četl ve tváři.

»Nepůjdete se seznámit s otcem?« navrhl jí nicméně. »Je starý a neduživý – nevstává z křesla.«

»Chudák – to je mi moc líto!« vykřikla dívka a okamžitě se pustila k němu. »Z toho, co o něm říkala vaše matka, jsem měla dojem, že je spíš – spíš hodně čilý.«

Ralph se na chvíli odmlčel. »Rok ho neviděla.«

»No nic, vybral si moc hezké místo na sezení. Tak pojď, pejsánku.«

»Tohle staré místo je nám drahé,« pronesl mladík a pohlédl úkosem na společnici.

»Jak se jmenuje?« zeptala se, když její pozornost upoutal zase pes.

»Můj otec?«

»Ano,« nechala ho pobaveně při tom – »ale neříkejte mu, že jsem se ptala.«

To už došli k místu, kde seděl pan Touchett, a on zvolna vstával, aby se představil.

»Matka přijela,« vysvětlil Ralph, »a tohle je slečna Archerová.«

Starý pán jí položil ruce na ramena, chvíli se na ni nesmírně laskavě díval a pak ji galantně políbil. »Moc mě těší, že vás tu vidím, ale mrzí mě, že jste nám nedala příležitost přichystat vám uvítání.«

»Vždyť nás uvítali. V hale bylo nejmíň deset sluhů. A u brány nějaká stará žena udělala přímo pukrle.«

»Svedeme to líp – když to víme s předstihem!« Starý pán tam stál, usmíval se, mnul si ruce a pomalu vrtěl hlavou. »Jenže paní Touchettová nemá uvítání ráda.«

»Šla rovnou do svého pokoje.«

»Ano – a zamkla se tam. To ona dělá vždycky. No nic, snad ji uvidím někdy příští týden.« A manžel paní Touchettové se pomalu vrátil na své místo.

»To dřív,« ujistila ho slečna Archerová. »Přijde na večeři v osm hodin. A vy nezapomeňte – ve tři čtvrtě na sedm,« dodala a s úsměvem se obrátila k Ralphovi.

»Co se má stát ve tři čtvrtě na sedm?«

»Mám se dostavit k matce,« odpověděl Ralph.

»Á, šťastný chlapec!« komentoval starý pán. »Musíte se posadit a dát si trochu čaje,« pronesl k neteři své ženy.

»Dostala jsem čaj do pokoje hned, jak jsem přijela,« odpověděla slečna. »Mrzí mě, že vám není dobře,« dodala a zrakem spočinula na svém úctyhodném hostiteli.

»Ále, jsem starý člověk, děvenko, už je načase, abych se tak cítil. Ale určitě se mi udělá líp, když tu teď jste vy.«

Znovu bloudila pohledem všude kolem – prohlížela si trávník, rozložité stromy, stříbřitou Temži s rákosím na březích, ten krásný starý dům. Zatímco se věnovala svým pozorováním, udělala v nich místo i pro své společníky – pozorování tak všeobsáhlé si jistě lze snadno představit u mladé ženy zjevně inteligentní a v tuto chvíli plné vzrušení. Posadila se a odložila psa. Bílé ruce měla složené v klíně na černých šatech. Hlavu držela vzhůru, oči jí zářily, její pružná postava se snadno otáčela tu tím, tu oním směrem, v souladu s očividnou hbitostí, s níž zachycovala své dojmy. A těch nebylo málo a odrážely se v jasném, klidném úsměvu. »Nic tak krásného jsem v životě neviděla.«

»Vypadá to moc dobře,« přisvědčil pan Touchett. »Vím, jak to na vás působí. Taky jsem si tím prošel. Ovšem vy sama jste moc krásná,« dodal se zdvořilostí, která v sobě nenesla ani náznak obhroublé šprýmovnosti, a se spokojeným vědomím, že jeho pokročilý věk mu dává výsadu říkat takové věci i mladým osobám, které tím případně může poplašit.

Do jaké míry se tato mladá osoba poplašila, není nutné přesně posuzovat, ale okamžitě vstala a začervenala se, nicméně to neodmítla. »To ano, jistěže vypadám rozkošně!« zasmála se. »Jak starý je váš dům? Je z alžbětinské doby?«

»Raně tudorovský,« upřesnil Ralph.

Otočila se k němu a dívala se mu do tváře. »Raně tudorovský? To je ale nádhera! A nejspíš je tu takových spousta.«

»Je tu taky spousta mnohem lepších.«

»To neříkej, synu!« zaprotestoval starý pán. »Není nic lepšího než tenhle.«

»Já mám velice dobrý dům a myslím, že v některých ohledech dokonce lepší,« vmísil se do hovoru lord Warburton, který zatím nepromluvil, ale slečnu Archerovou pozorně sledoval. S úsměvem se trochu předklonil, s ženami to výborně uměl. Dívka to okamžitě ocenila – nezapomněla, že je to lord Warburton. »Velice rád bych vám ho ukázal,« dodal.

»Nevěřte mu!« vykřikl starý pán. »Ani se na něj nechoďte dívat! Je to ubohá stará barabizna – s tímhle se nedá vůbec srovnávat.«

»Nevím – nemohu to posoudit,« podotkla dívka a usmívala se na lorda Warburtona.

Tahle debata Ralpha Touchetta zhola nezajímala. Stál tu s rukama v kapsách a spíš vypadal, že by rád pokračoval v hovoru s nově nalezenou sestřenicí. »Máte hodně ráda psy?« otázal se, aby nějak začal. Jako by si uvědomoval, že na chytrého muže je to poněkud nešikovný začátek hovoru.

»To skutečně mám,« přisvědčila.

»Tak si toho teriéra nechte,« pokračoval, stále ještě nešikovně.

»Ráda si ho nechám, dokud se tu zdržím.«

»To bude, doufám, dlouho.«

»Jste moc laskav, vážně nevím. To musí rozhodnout tetička.«

»Já to s ní dohodnu – v těch tři čtvrtě na sedm.« A Ralph znovu pohlédl na hodinky.

»Jsem ráda, že jsem se sem vůbec dostala,« namítla dívka.

»Myslím, že nenecháváte jiné, aby za vás rozhodovali.«

»Ale ano, pokud rozhodují tak, že se mi to líbí.«

»Tohle rozhodnu tak, jak se to líbí mně,« prohlásil Ralph. »Nechápu, že jsme o vás dosud vůbec nevěděli.«

»Byla jsem tam – stačilo jen přijet a navštívit mě.«

»Tam? Kde jako myslíte?«

»Ve Spojených státech: v New Yorku a v Albany i jinde v Americe.«

»Navštívil jsem Ameriku – projezdil jsem ji celou, ale vás jsem tam neviděl. Nejde mi to do hlavy.«

Slečna Archerová maličko zaváhala. »To proto, že vaše matka a můj otec se nějak nepohodli po smrti mé matky, která umřela, když jsem byla ještě dítě. Vlastně jsme pak ani nečekaly, že se s vámi někdy uvidíme.«

»Já ale nesdílím všechny matčiny neshody – bůh chraň!« zdůraznil mladík. »Vám nedávno umřel otec?« pokračoval vážnějším tónem.

»Ano. Je to už přes rok. Potom byla teta na mě moc hodná. Přijela mě navštívit a navrhla, abych s ní odjela do Evropy.«

»Aha,« utrousil Ralph. »Adoptovala vás.«

»Adoptovala mě?« Dívka jen zírala a znovu zčervenala, zároveň jako by se jí ve tváři mihla bolest, což jejího společníka vyplašilo. Podcenil účinek svých slov. Lord Warburton, který zřejmě toužil dostat se ke slečně Archerové blíž, v tu chvíli došel k bratranci a sestřenici a ona na něj upřela udivené oči. »Ale to ne, neadoptovala mě. Nejsem kandidát na adopci.«

»Prosím tisíckrát za prominutí,« zamumlal Ralph. »Chtěl jsem říct – chtěl jsem říct –« Jenže ani sám nevěděl co.

»Chtěl jste říct, že se mě chopila. Ano, to ona dělá s lidmi ráda. Byla na mě moc hodná,« dodala s viditelně dychtivým úmyslem, aby to řekla jasně, »ale já mám moc ráda svou svobodu.«

»Mluvíte o paní Touchettové?« ozval se starý pán ze svého křesla. »Pojďte sem, drahoušku, a povězte mi o ní. Vždycky jsem vděčný, když se něco dozvím.«

Dívka s úsměvem váhala. »Je opravdu moc dobrotivá,« odpověděla. Poté přešla ke strýci, jehož těmi slovy rozesmála.

Lord Warburton tak zůstal stát s Ralphem Touchettem, kterému za chviličku řekl: »Před chvílí jsi chtěl znát mou představu zajímavé ženy. Tady ji máš!«

3

Osoba paní Touchettové se jistě vyznačovala spoustou zvláštností a názorný příklad lze spatřovat v jejím chování po návratu do manželova domu po mnoha měsících odloučení. Všechno dělala jaksi po svém, tak je asi možné nejjednodušeji popsat povahu, která sice nepostrádala velkorysost, ale málokdy zdárně zapůsobila jako jemnocitná. Paní Touchettová třeba konala hodně dobra, ale nikdy se nesnažila někomu zavděčit. Tenhle její způsob, který měla tak ráda, nebyl v zásadě urážlivý – pouze nezaměnitelně odlišný od chování jiných lidí. Její způsoby se od jiných lišily tak ostře, že na citlivé lidi často působily jako nůž. Ta nekompromisní ostrost se projevila v jejím chování už během prvních hodin po návratu z Ameriky, tedy za okolností, kdy by se zdálo, že se nejdřív neprodleně půjde pozdravit s manželem a synem. Z důvodů, které jí samé připadaly skvělé, se v takových situacích vždycky uchýlila do neproniknutelného ústraní a oddálila tak ten citový obřad až do chvíle, kdy dokonale napravila vzhled svého oděvu, což bylo ještě o to méně důležité, že tu nehrála roli ani krása, ani marnivost. Byla to stará žena nepozoruhodné tváře, postrádala půvab i nějakou zjevnou eleganci, zato nesmírně ctila vlastní pohnutky. Většinou byla ochotna je i vysvětlit – pokud si tedy někdo žádal laskavého vysvětlení – a v takovém případě se ukázaly naprosto odlišné od těch, které jí ten někdo přičítal. Žila doslova odděleně od manžela, ale jako by na tom neshledávala nic podivného. Už v raném období jejich společného života se vyjasnilo, že si nejspíš nikdy ve stejný okamžik nebudou přát totéž, a tohle zjištění ji vedlo k tomu, že možnost hádek vyloučila již na počátku. Učinila, co bylo v jejích silách, aby se tento stav uzákonil – a vypadalo to tudíž mnohem ušlechtileji, neboť se přesunula do Florencie, kde zakoupila dům a usadila se tam. Zde zanechala manžela, aby se staral o anglickou pobočku své banky. Tohle uspořádání jí vysloveně vyhovovalo. Bylo tak příhodně jednoznačné. Ve stejném světle se jevilo i jejímu manželovi na tom mlžném náměstí domova v Londýně, kde mu občas připadalo jako ta nejjednoznačnější skutečnost, kterou poznal. Byl by dal přednost tomu, aby se tak nepřirozené záležitosti nevyjadřovaly takhle jasně. Stálo ho jisté úsilí, aby odsouhlasil její nesouhlas. Byl hotov souhlasit téměř se vším kromě toho, a nechápal, proč by se souhlas či nesouhlas měly uplatňovat tak nebývale důsledně. Paní Touchettová se nepoddávala lítosti ani neoddávala spekulacím a většinou se sem vracela tak jednou ročně, aby s manželem strávila měsíc, během něhož se očividně snažila ho přesvědčit, že její chování je správné. Anglický způsob života se jí příčil a měla k tomu tři nebo čtyři důvody, na něž nyní narážela. Vztahovaly se k pouhým drobnostem toho starobylého řádu, ale paní Touchettové bohatě ospravedlňovaly, že tu nežije. Nesnášela chlebovou omáčku, která podle jejích slov vypadá jako hořčičná placka a chutná jako mýdlo, měla výhrady, že služky pijí pivo, a tvrdila, že britská pradlena není zrovna mistryní svého oboru (na vzhledu prádla si paní Touchettová dost zakládala). S pravidelnými přestávkami navštěvovala také svou domovinu, ale její poslední pobyt v Americe trval déle než ty předchozí.

Osvojila si neteř – o tom se nedalo pochybovat. Jednoho deštivého odpoledne asi tak čtyři měsíce předtím, než nastala právě vylíčená situace, seděla tato slečna o samotě s knihou v ruce. Když řekneme, že si v tu chvíli četla, dodejme také, že ji samota nijak netísnila – láska k vědění plodila myšlenky a ona měla silnou představivost. Nicméně tou dobou pocítila potřebu nějak svou situaci osvěžit a příjezd nečekané návštěvy tu potřebu značně uspokojil. Návštěva nebyla předem ohlášena, dívka zaslechla její kroky až ve vedlejším pokoji. Bydlela ve starém domě v Albany, ve velkém hranatém dvojdomě, s cedulí »Na prodej« v okně jedné z dolních místností. Dům měl dva vchody, z nichž jeden se už dlouho neužíval, ale nikdy ho nezazdili. Vypadaly přesně stejně – vysoké bílé dveře s naddveřním obloukem a širokými postranními světlíky, usazené na malém červenavém kamenném zápraží se schůdky, které vedly po straně domu dolů na cihlový chodník ulice. Ty dva domy vytvářely jedno obydlí, neboť dělící stěna byla odstraněna, a pokoje tak spolu přímo sousedily. Pokojů v prvním patře bylo velké množství a všechny navlas stejně vymalované krémovou barvou, která časem vybledla do voskového odstínu. Ve třetím podlaží se nacházela jakási klenutá chodba, která obě části domu spojovala a které Isabel a její sestry v dětství říkaly tunel. Třebaže byla krátká a dobře osvětlená, dívce vždycky připadala podivná a smutná, zvláště za zimních odpolední. Pobývala v tomhle domě v různých obdobích jako dítě – v těch dobách tam bydlela její babička. Pak nastala desetiletá mezera, následovaná návratem do Albany před smrtí otce. Její babička, stará paní Archerová, v těch dávných dobách stále někoho hostila, hlavně tedy členy rodiny, a holčičky často trávily pod její střechou celé týdny – týdny naplněné pro Isabel těmi nejšťastnějšími vzpomínkami. Žilo se tu jinak než u nich doma – tak nějak velkoryseji, s větší hojností, vlastně svátečněji. Od dětí se nevyžadovala nijak zvláštní kázeň a příležitost naslouchat hovoru dospělých (což bylo pro Isabel velice ceněné potěšení) byla téměř neomezená. Neustále někdo přicházel či odcházel. Babiččini synové a dcery i jejich děti jako by s chutí využívali stálého pozvání a přijížděli sem na pobyt, takže dům do jisté míry působil dojmem živého venkovského hostince vedeného hodnou starou hospodskou, která hodně vzdychala a nikdy nepředkládala účet. O domácích účtech neměla Isabel samozřejmě žádnou představu, ale už jako dítěti jí babiččin dům připadal úžasně romantický. Za ním byl krytý prostor, zařízený houpačkou, která poskytovala zdroj vzrušení. Ještě dál se táhla dlouhá zahrada svažující se ke stájím a osázená téměř neuvěřitelně povědomými broskvoněmi. Isabel pobývala u babičky v různých ročních obdobích, ale tak nějak všechny ty návštěvy voněly po broskvích. Na druhé straně přes ulici stál starý dům, kterému se říkalo Holandský – ta zvláštní stavba pocházela z raného údobí kolonizace, byla postavena z cihel natřených nažluto a vévodil jí rozlehlý štít, který tu ukazovali cizincům. Od ulice ji chránil plot z vybledlých planěk a stála k ní bokem. Sídlila tam základní škola pro děti obou pohlaví, kterou řídila nebo jí spíš nechávala volný průběh nepřehlédnutelná dáma. Isabel si hlavně pamatovala, že nosila vlasy sepnuté na spáncích zvláštními hřebínky jakoby na noc a že to byla vdova po komsi důležitém. Holčička dostala nabídku, aby získala základy vzdělání právě v tomto zařízení. Ovšem poté, co tam strávila jediný den, vzbouřila se proti jeho zásadám, a směla tedy zůstat doma, odkud v zářijových dnech, kdy zůstávala okna Holandského domu otevřená, slýchala šum dětských hlásků, které opakovaly násobilku – což byl zážitek, v němž se nerozlišitelně mísila radost ze svobody a bolest z pocitu vyloučenosti. Základy vzdělání tedy získávala v nečinné atmosféře babiččina domu, kde, jelikož většina ostatních obyvatel domu nečetla, měla bez dohledu k dispozici obsáhlou knihovnu, a když si stoupla na židli, mohla si nějaký svazek vytáhnout. Jakmile našla knihu podle svého vkusu – ve výběru se řídila hlavně frontispisem –, odnesla si ji do tajemné místnosti za knihovnou, které se tradičně, aniž někdo věděl proč, říkalo kancelář. Čí kancelář to bývala a v kterých dobách vzkvétala, to se nikdy nedozvěděla. Jí stačilo, že tam byla ozvěna a příjemný zatuchlý pach a že to byla místnost pohany starých kusů nábytku, jejichž chatrnost nebyla někdy tak docela zjevná (takže ta pohana se zdála nezasloužená a činila z nich oběti nespravedlnosti) a s nimiž, jak to děti dovedou, navázala vztah téměř lidský a rozhodně dramatický. Zejména staré žíněné pohovce svěřila celou spoustu svých dětských smutků a žalů. Hodně z té tajemné zasmušilosti místnosti plynulo z toho, že se tam správně vcházelo druhým vchodem do domu, dveřmi zapovězenými a také zabezpečenými západkami, které zvlášť malá a štíhlá holčička nemohla vůbec posunout. Věděla, že ten mlčenlivý, nehybný portál vede na ulici, a kdyby nebyly postranní světlíky zatemněné zeleným papírem, mohla vyhlédnout na to rezavé zápražíčko a ochozený cihlový chodník. Ale nijak si nepřála vyhlížet ven, protože to by bylo protiřečilo její teorii, že na druhé straně je nějaké zvláštní a nikdy nepoznané místo – místo, které se podle nálady dívenky měnilo v její představivosti tu v krajinu rozkoší, tu hrůzy.

A právě v téhle »kanceláři« seděla Isabel toho předjarního pošmourného odpoledne, o němž jsem se zmínil. Teď měla k dispozici celý dům a místnost, kterou si vybrala, působila snad nejvíc skličujícím dojmem. Nikdy neotevřela ty zamčené dveře ani neodstranila zelený papír z postranních světlíků (který mezitím jiné ruce obnovovaly), nikdy se vlastně neujistila, že za nimi leží ta prachobyčejná ulice. Padal hustý, studený déšť. Jarní doba jako by si cynicky a neupřímně žádala trpělivost. Isabel se však snažila všímat si rozmarů přírody co nejméně. Oči upírala do knížky a pokoušela se soustředit. V poslední době jí připadalo, že její mysl často těká, a vynaložila značné úsilí, aby ji vycvičila k vojenskému kroku a naučila postupovat vpřed, zastavit, ustoupit, a na rozkaz provádět dokonce složitější manévry. Právě teď jí dala příkaz k pochodu a ona se táhla přes písčité planiny Dějin německého myšlení. Náhle si uvědomila, že vnímá nějaký krok, velice odlišný od tempa, kterým se ubíraly její myšlenky. Zaposlouchala se a poznala, že někdo chodí vedle v knihovně. Nejdřív se domnívala, že jsou to kroky člověka, jehož návštěvu si přála, ale téměř okamžitě vyrozuměla, že jde o ženu, a navíc neznámou – což neodpovídalo jejímu očekávání. Vycítila zvídavou a zkoumavou povahu, která se zřejmě nehodlala před prahem kanceláře zastavit. A vskutku, vzápětí už se ve dveřích této místnosti objevila dáma, která se zarazila a velice upřeně se zahleděla na naši hrdinku. Nevýrazná postarší žena, oblečená do objemného pláště proti dešti. Její tvář prozrazovala jistou urputnost.

»Aha,« spustila, »takže tady obvykle sedíte?« Rozhlédla se po směsici židlí a stolů.

»Ne když čekám návštěvu,« odvětila Isabel a zvedla se, aby vetřelkyni uvítala.

Zamířila zpět do knihovny, ale návštěvnice se dál rozhlížela. »Zdá se, že je tu spousta jiných pokojů, ty vypadají zachovaleji. Ale stejně je to všechno dost opotřebované.«

»Přišla jste se podívat na dům?« zeptala se Isabel. »Služka vás tu provede.«

»Pošlete ji pryč, nechci kupovat dům. Nejspíš už vás hledá a bloudí někde nahoře. Nepřipadala mi moc inteligentní. Raději byste jí měla říct, že o nic nejde.« A pak, jelikož dívka tu váhavě stála a přemítala, zeptala se ta nečekaná kritička náhle: »Jste nejspíš jedna z dcer?«

Isabel si pomyslela, že má opravdu podivné způsoby. »Záleží na tom, čí dcery máte na mysli.«

»Zesnulého pana Archera – a chudinky mé sestry.«

»Aha,« pomalu vyslovila Isabel, »vy musíte být naše bláznivá teta Lydia!«

»Takhle mě představil váš otec? Jsem vaše teta Lydia, ale bláznivá nejsem ani trochu – netrpím přeludy! A která dcera jste vy?«

»Já jsem ta nejmladší ze tří, jmenuju se Isabel.«

»Ano – ty další jsou Lilian a Edith. A vy jste nejhezčí?«

»To opravdu netuším,« prohlásila dívka.

»Nejspíš ano.« A takhle se teta a neteř skamarádily. Teta se před lety po smrti své sestry rozkmotřila se švagrem. Vytýkala mu, jak vychovává své tři dcerky. Jelikož to byl dost prchlivý muž, požádal ji, aby si hleděla svého, a ona ho vzala za slovo. Mnoho let s ním vůbec nepromluvila ani po jeho smrti nenapsala jeho dcerám, jež byly vychovány v tom neuctivém náhledu na ni, který právě prozradila Isabel. Chování paní Touchettové bylo jako vždy naprosto záměrné. Přijela do Ameriky s úmyslem dohlédnout na své finanční investice, s nimiž její manžel i přes vysoké postavení ve finančnictví neměl nic společného. A chtěla také využít této příležitosti, aby se něco dozvěděla o situaci svých neteří. Psát nebylo třeba, neboť by stejně nepřikládala žádnou důležitost sdělením, které by z nich snad mohla vytáhnout dopisem. Vždycky věřila spíš vlastním očím. Isabel ovšem zjistila, že o nich teta ví docela dost, věděla také o tom, že se jedna z těch starších už vdala. Bylo jí známo, že chudák otec jim zanechal velice málo peněz, ale že dům v Albany, který zdědily, měl být prodán k jejich zisku. A konečně také věděla, že Edmund Ludlow, Lilianin manžel, vzal na sebe úkol postarat se o tuto záležitost, a že právě proto tu mladí manželé, kteří přijeli do Albany během nemoci pana Archera, zatím zůstávali a stejně jako Isabel bydleli v tom starém domě.

»Kolik myslíte, že za něj dostanete?« zeptala se paní Touchettová své společnice, jež ji zatím přivedla do salonu v přední části domu, který si prohlédla bez valného nadšení.

»To opravdu netuším,« odvětila dívka.

»To už mi říkáte podruhé,« poznamenala teta. »A přece nevypadáte vůbec hloupě.«

»Nejsem hloupá, ale o penězích nic nevím.«

»Ano, tak vás vychovali – jako byste měly zdědit milion. A co jste vlastně zdědily?«

»To vám opravdu nedokážu říct. Musíte se zeptat Edmunda a Lilian – vrátí se za půl hodiny.«

»Ve Florencii bychom tomu řekli hodně špatný dům,« prohlásila paní Touchettová, »ale tady za něj, hádám, dostanete vysokou cenu. Měla byste z toho každá mít značnou sumičku. A krom toho musíte přece mít ještě něco – to je velice divné, že nic nevíte. Ta poloha je hodnotná, nejspíš ho zbourají a postaví tu obchody. Skoro se divím, že to neuděláte vy – ty obchody byste mohly výhodně pronajmout.«

Isabel na ni jen zírala – představa nějakého pronájmu obchodů byla pro ni nová. »Doufám, že ho nezbourají,« oponovala tetě, »mám ho nesmírně ráda.«

»Nechápu proč – váš otec tu zemřel.«

»Ano – ale kvůli tomu se mi nezošklivil,« odvětila dívka poněkud zvláštně. »Mám ráda místa, kde se něco stalo – i když to bylo něco smutného. Tady umřela spousta lidí, bývalo to tu plné života.«

»Tomu vy říkáte plné života?«

»Myslím tím plné lidských citů a zármutků. A nejen zármutků, jako dítě jsem tu byla moc šťastná.«

»To byste měla jet do Florencie, jestli máte ráda domy, kde se něco stalo – zvlášť pokud jde o úmrtí. Já žiju ve starém paláci, kde zavraždili tři lidi – tedy o třech se to ví –, a kdovíkolik dalších neznámých.«

»Ve starém paláci?« opakovala Isabel.

»Ano, drahoušku – to se s tímhle nedá srovnat. Tohle je hodně měšťanské.«

V Isabel se cosi vzedmulo, protože o babiččině domě smýšlela vždycky s úctou. Ale to vzedmutí citů vedlo k tomu, že poznamenala: »Já bych moc ráda jela do Florencie.«

»Dobrá, tak když budete opravdu hodná a uděláte všecko, co vám řeknu, vezmu vás tam,« prohlásila paní Touchettová.

Naše mladá žena pocítila ještě hlubší rozrušení, trochu se začervenala a mlčky se na tetu usmála: »Že bych měla udělat všecko, co mi řeknete? To vám asi nemůžu slíbit.«

»Ne, na to opravdu nevypadáte. Máte ráda věci po svém, ale to vám zrovna já nemohu vyčítat.«

»Nicméně abych navštívila Florencii,« ujistila ji dívka za chvilku, »slíbila bych skoro cokoli!«

Edmund a Lilian se stále nevraceli a paní Touchettová si tak hodinu nerušeně s neteří povídala. Isabel v ní objevila zvláštního a zajímavého člověka – skutečnou osobnost, téměř první, s jakou se kdy setkala. Působila tak výstředně, jak si to Isabel vždycky představovala. Kdykoli až doposud slyšela dívka o někom, že je výstřední, připadalo jí to pohoršlivé nebo znepokojivé. Pod tím slovem si vždycky představovala něco groteskního, a dokonce zlověstného. Jenže u tety zjistila, že je to otázka silné, ale ne zlovolné ironie či komedie, až se sama sebe ptala, jestli ten běžný tón, který jedině dosud poznala, byl vůbec někdy takhle zajímavý. Rozhodně ji při žádné předchozí příležitosti nikdo nezaujal tak jako tahle drobná žena s úzkými rty, živýma očima a cizím vzezřením, která si svůj nezajímavý vzhled vynahrazovala výjimečným chováním. Seděla tam v tom obnošeném pršiplášti a mluvila s udivující znalostí o evropských panovnických dvorech. Na paní Touchettové nebylo nic lehkomyslného, ale neuznávala žádnou společenskou nadřazenost a v tom duchu také posuzovala pozemské velikány, přičemž ji bavilo, že dělá dojem na upřímnou a citlivou duši. Isabel jí nejdřív zodpověděla spoustu otázek a právě z jejích odpovědí paní Touchettová odvodila své vysoké mínění o její inteligenci. Potom však se také hodně ptala Isabel a tetiny odpovědi, ať se týkaly čehokoli, jí připadaly jako dobrý námět pro hluboké přemítání. Paní Touchettová čekala na návrat druhé neteře, dokud jí to připadalo únosné, ale když se ani v šest hodin paní Ludlowová ještě neobjevila, nachystala se k odchodu.

»Vaše sestra se zřejmě ráda zapovídá. To je často takhle dlouho z domu?«

»Vy jste z domu skoro tak dlouho jako ona,« namítla Isabel. »Řekla bych, že odešla krátce předtím, než jste dorazila vy sem.«

Paní Touchettová pohlédla na dívku bez zášti. Zřejmě ji bavilo, že slyší opovážlivou odpověď, a řekla si, že bude milostivá. »Možná ale neměla tak dobrou záminku jako já. Každopádně jí vyřiďte, že se u mě musí zastavit dnes večer v tom úděsném hotelu. Může přijít i s manželem, jestli bude chtít, ale vás už tam vodit nemusí. Spolu se ještě uvidíme dost.«

4

Paní Ludlowová byla nejstarší ze tří sester a obvykle ji také považovali za nejrozumnější. Obecně se soudilo, že Lilian je praktická, Edith krásná a Isabel vyniká inteligencí. Paní Keyesová, druhá z této skupinky, se vdala za ženijního důstojníka americké armády, a protože v našem příběhu nás dál už nebude zajímat, postačí dodat, že byla vskutku moc hezká a zdobila různé ty vojenské výspy, hlavně na Západě, který nebyl zrovna v módě a kam k její mrzutosti manžela postupně odveleli. Lilian se vdala za newyorského advokáta, mladíka se zvučným hlasem a nadšením pro tuto profesi. Ten svazek nebyl nijak oslnivý stejně jako Edithin, ovšem o Lilian se občas říkalo, že může být vděčná, že se vůbec vdala – proti sestrám pohledností zrovna nevynikala. Našla však své štěstí a nyní se jako matka dvou energických chlapečků a paní domu z hnědého pískovce, který zprudka vybíhal do Třiapadesáté ulice, ze svého postavení radovala jako z odvážného úniku. Byla menší, podsaditá, takže těžko říct, zda se vůbec dalo hovořit o nějaké postavě, ale nemohli jí upřít osobnost, byť ne přímo majestátní. Navíc, jak se říkalo, se jako vdaná spíš vylepšila. Dvou věcí v životě si byla velice dobře vědoma: tou první byla síla argumentace jejího manžela, tou druhou originalita sestry Isabel. »Nikdy jsem Isabel nestačila, bylo by mi to zabralo všechen čas,« poznamenávala často. Přesto však ji toužebně chtěla mít na dohled, sledovala ji, jako mateřská kokršpanělka sleduje volného chrta. »Ráda bych ji viděla bezpečně vdanou – to bych opravdu moc ráda,« opakovala svému muži.

»Já musím říct, že nemám žádnou zvláštní touhu se s ní oženit,« odpovídal na to Edmund Ludlow tím svým hlaholivým tónem.

»Vím, že to říkáš, jen abys mě vyprovokoval – vždycky se postavíš na opačnou stranu. Nechápu, co proti ní máš, krom toho, že je takový originál.«

»Tak tedy nemám rád originály, mám radši překlady,« odpověděl pan Ludlow také už vícekrát. »Isabel je pro mě napsaná cizím jazykem. Prostě ji nečtu. Měla by si vzít nějakého Arména nebo Portugalce.«

»Toho se u ní právě moc bojím!« vykřikla Lilian, které připadalo, že Isabel je schopná všeho.

S velkým zájmem si vyslechla, když jí dívka líčila, jak paní Touchettová vypadá, a večer se chystala splnit tetiny rozkazy. Nemáme zprávy o tom, co jí tehdy pověděla Isabel, ale její slova nejspíš zapříčinila poznámku, kterou Lilian pronesla k manželovi, když se připravovali na večerní návštěvu. »Moc doufám, že udělá pro Isabel něco pěkného – očividně si ji oblíbila.«

»A co by sis tak přála, aby udělala?« otázal se Edmund Ludlow. »Nějak ji obdarovala?«

»Ne, to ne. Nic takového. Byla bych ráda, kdyby se o ni zajímala – měla s ní účast. Působí právě jako osoba, která ji může ocenit. Žila hodně v cizině, vyprávěla jí o tom. Víš, že ti Isabel vždycky připadala jako cizinka.«

»Takže chceš, aby od ní dostala trochu cizích sympatií? Myslíš, že se jí doma jich nedostává?«

»Asi by se měla podívat do ciziny,« odvětila paní Ludlowová. »Ona je ten typ, který by měl cestovat.«

»A ty chceš, aby ji tam ta stará dáma vzala, že?«

»Už to nabídla – dychtí po tom, aby Isabel jela s ní. Mně jde spíš o to, aby Isabel nabídla nějaké dobré možnosti, až se tam dostane. Jsem si jista, že stačí, když jí dáme šanci,« uzavřela paní Ludlowová.

»Šanci k čemu?«

»Aby se mohla rozvinout.«

»Proboha!« vykřikl Edmund Ludlow. »Já spíš doufám, že už se dál rozvíjet nebude!«

»Kdybych nevěděla jistě, že to říkáš jen proto, abys mě vyprovokoval, byla bych z toho dost smutná,« odpověděla jeho žena. »Ale ty přece víš, že ji miluješ.«

»Jestlipak víš, že tě miluju?« optal se mladík žertovně Isabel o něco později, když si kartáčoval klobouk.

»Musím říct, že je mi naprosto jedno, jestli ano, nebo ne!« ujistila ho dívka. Její hlas a úsměv ovšem nebyly tak povýšené jako vyřčená slova.

»Od návštěvy paní Touchettové si připadá tak ohromná,« poznamenala její sestra.

Isabel však tohle tvrzení zcela vážně odmítla. »To nesmíš říkat, Lily. Já si vůbec nepřipadám ohromná.«

»Vždyť jsem to nemyslela zle,« dodala smířlivá Lily.

»Na návštěvě paní Touchettové nebylo nic, z čeho by si člověk mohl připadat ohromný.«

»Ale vždyť působíš ohromněji než kdy jindy!« ozval se zase Ludlow.

»Až se jednou budu cítit ohromně, najdu si k tomu lepší důvod,« ubezpečila je dívka.

Ať už si připadala ohromně, nebo ne, rozhodně se cítila jinak. Jako by se jí cosi přihodilo. Když zůstala večer o samotě, seděla nějakou dobu pod lampou s prázdnýma rukama, obvyklé zaměstnání zůstávalo bez povšimnutí. Pak vstala, chodila po pokoji a z jednoho pokoje do druhého, přičemž vyhledávala místa, kde se světlo spíš vytrácelo. Zmocnil se jí jakýsi nepokoj, dokonce rozčilení, chvílemi se trochu chvěla. Důležitost toho, co se stalo, se nedala poměřovat s tím, jak to navenek vypadalo – v jejím životě skutečně došlo ke změně. Co s sebou ta změna přinese, bylo ještě nesmírně nejisté, ale Isabel se nacházela v situaci, kdy pro ni každá změna představovala hodnotu. Toužila nechat minulost za sebou a začít nanovo, jak si umiňovala. Ta touha se vlastně nezrodila z této události. Znala ji tak jako šumění deště za oknem a už mnohokrát ji vedla k novým začátkům. Jak seděla ve zšeřelém koutě tichého salonu, zavřela oči, ale ne proto, že by toužila po zapomnění v dřímotě. Naopak proto, že si připadala silně rozrušena a chtěla se zbavit pocitu, že vidí příliš mnoho věcí najednou. Její představivost obvykle pracovala na plné obrátky – pokud nebyly zrovna otevřené dveře, vyskočila oknem. Isabel skutečně nebyla zvyklá držet ji pod zámkem a v důležitých chvílích, kdy by bývala vděčně zapojila pouze chladný úsudek, platila daň za to, že až příliš dopřávala své schopnosti vidět, a neposuzovat. Teď právě pocit nastalé změny postupně následovala řada představ toho, co nechává za sebou. V mysli se jí vracely roky a hodiny života a v tichu, přerušovaném pouze tikáním velkých bronzových hodin, je znovu prožívala. Měla velmi spokojený život a vlastně hodně štěstí – tato pravda jí z toho vycházela nejživěji. Dostala to nejlepší od všeho a ve světě, kde tolik lidí žilo v nezáviděníhodné situaci, ona měla tu výhodu, že nikdy nepoznala nic zvlášť nepříjemného. Isabel dokonce napadlo, že vlastně byla až příliš uchráněna nepříjemného – z literatury totiž zjistila, že nepříjemné stránky života jsou často zajímavé, a dokonce poučné. Otec ji toho chránil – její hezký, milovaný otec, který si nepříjemné stránky tak ošklivil. Měla velké štěstí, že se narodila jako jeho dcera – Isabel se svými rodiči dokonce pyšnila. Od jeho smrti jako by si víc uvědomovala, že se k dětem obracel tou statečnější částí své osobnosti a že to ošklivé se mu v praxi nedařilo míjet bez povšimnutí tak, jak by si byl přál. Ale o to větší něhu k němu pocítila. Někdy si i bolestně musela ujasnit, že byl snad až příliš štědrý, příliš dobromyslný, ale i příliš lhostejný k mrzkým úvahám. Někteří lidé totiž měli za to, že tahle jeho lhostejnost zacházela příliš daleko, zvlášť ti mnozí, kterým zůstal dlužen. O jejich názorech toho Isabel nikdy moc nevěděla, ale čtenáře by mohlo zajímat, že zatímco lidé uznávali u zesnulého pana Archera pozoruhodně hezkou hlavu a velice uchvacující způsoby (jak jeden z nich zažertoval, on vlastně neustále uchvacoval), prohlašovali svorně, že promarnil život. Rozházel dost velké jmění, choval se odsouzeníhodně družně, proslavil se jako hazardní hráč. Někteří zašli v tvrdé kritice tak daleko, že podle jejich názoru ani nevychoval dobře své dcery. Nedostalo se jim soustavného vzdělání, neměly stálý domov. Byly zároveň rozmazlovány a zanedbávány. Žily s chůvami a guvernantkami (obvykle špatnými) nebo navštěvovaly povrchní školy, které vedly Francouzky a které zase na konci měsíce v slzách opouštěly. Tento pohled na celou záležitost by byl rozhořčil Isabel, neboť podle jejího názoru dostala spoustu příležitostí. I tehdy, kdy otec nechal dcery na tři měsíce v Neuchâtelu s francouzskou bonou, která utekla s ruským šlechticem bydlícím ve stejném hotelu – tedy i v této velice nestandardní situaci (k níž došlo, když bylo dívce jedenáct) neměla ani strach, ani nepocítila stud, ale připadalo jí to jako romantická epizoda v její liberální výchově. Otec pohlížel na život velkoryse, což dokazovala jak jeho neposednost, tak občasné neuvážené jednání. Přál si, aby jeho dcery dokonce už v dětském věku poznaly ze světa co nejvíce. A právě kvůli tomu je vezl třikrát přes Atlantik, ovšem při každé té příležitosti jim dopřál jen tři měsíce zkoumání tohoto námětu. Tak tedy podnítil zvědavost naší hrdinky, ale neumožnil jí, aby ji ukojila. Měla být stoupenkyní svého otce, protože z trojice dcer mu nejvíc vynahrazovala ty nepříjemnosti, o kterých nemluvil. V posledních dnech života jeho ochotu opustit svět, v němž potíže s tím, aby si člověk dělal, co chce, jako by se ještě stupňovaly s přibývajícím věkem, viditelně ovlivňovala bolest z toho, že zde zanechá tu svou chytrou, vynikající a pozoruhodnou dceru. Když později přestaly cesty do Evropy, stále ještě předváděl svým dětem všelijaké rozmařilosti, a pokud si dělal finanční starosti, jejich nepřemýšlivé vědomí velkého majetku to nikdy nenarušilo. Přestože Isabel tančila velmi dobře, nevzpomínala si, že by v New Yorku patřila ke kroužku úspěšných tanečnic. Jak tvrdili všichni, sestra Edith okouzlovala v tomto ohledu mnohem víc. Edith byla tak nápadným příkladem úspěchu, že Isabel si nemohla dělat žádné iluze, pokud šlo o tuto výhodu nebo pokud šlo o hranice vlastní schopnosti poskakovat, skákat a výskat – a především s tím správným účinkem. Devatenáct lidí z dvaceti (včetně mladší sestry samé) tvrdilo, že z těch dvou Edith je o mnoho hezčí. Ale ten dvacátý nejenže tento úsudek zvrátil, ale dokonce si myslel, že ti ostatní jsou v názoru na krásu vulgární. V hlubinách své povahy měla Isabel neuhasitelnou touhu Edith se zavděčit. Ovšem hlubiny povahy této slečny byly tak odlehlé, že mezi ně a zjevné jednání se draly mnohé vrtošivé síly. Viděla ty mladíky, kteří houfně přicházeli navštěvovat sestru, ale z ní měli většinou strach. Věřili, že aby s ní mohli mluvit, museli by se nějak zvlášť předem připravit. Pověst, že hodně čte, ji zahalovala jako mračný závoj bohyni v nějakém eposu. Předpokládalo se, že četba plodí obtížné otázky a hovor mrazivě vázne. Chudinka dívka byla sice ráda, že je považována za chytrou, ale nesnášela představu, že je nějaký knihomol. Čítala potají, a třebaže měla vynikající paměť, vyvarovala se okázalého vystavování svých znalostí. Toužila po vědomostech, ale vlastně měla raději skoro jakýkoli jiný zdroj informací než tištěnou stránku. Nesmírně ji zajímal život a neustále zírala a něčemu se divila. Měla v sobě bohaté zdroje života a nejvíc ji bavilo, když pocítila souvislosti mezi tím, co se odehrávalo v její duši, a během světa. Z toho důvodu ráda sledovala velké davy lidí a rozlehlé části země, četla o revolucích a válkách, prohlížela si historické obrazy – což bylo úsilí, při němž se často dopouštěla prohřešku a promíjela špatné malování kvůli tématu. Když probíhala občanská válka, byla ještě malá holčička. Trávila však celé měsíce tohoto dlouhého období ve stavu téměř vášnivého vzrušení, v němž občas ke svému nemalému zmatku cítila, jak ji téměř bez rozdílu dojímá chrabrost té či oné armády. Jistěže z ní obezřelost podezíravých hochů nikdy neučinila nějakého vyděděnce společnosti. Díky těm, jejichž srdce, když se k ní přibližovali, bila jen tak prudce, aby si stačili uvědomit, že mají také hlavu, se nemusela přísně držet kázně náležející jejímu pohlaví a věku. Dostalo se jí všeho, co si dívka může přát – laskavého zacházení, obdivu, bonbonů, kytic, pocitu, že jí nechybí žádná z výsad světa, v němž žije, spousty příležitosti k tanci, množství nových šatů, četla londýnský Spectator , nejnovější publikace, poznala hudbu Gounoda, poezii Browningové, prózu George Eliotové.

Tohle vše se nyní, jak si to přehrávala v paměti, rozkládalo na množství scén a postav. Vracely se jí pozapomenuté věci, mnoho dalších, které jí donedávna připadaly důležité, zapadlo v zapomnění. Výsledkem byl kaleidoskop, ale všechny tyto myšlenkové pochody konečně zarazil příchod služky, která ohlásila jakéhosi pána. Jmenoval se Caspar Goodwood. Byl to upřímný mladík z Bostonu, který znal slečnu Archerovou už rok a který se domníval, že je to nejkrásnější mladá žena své doby, a podle pravidla, jež jsem naznačil, tu dobu chápal jako pošetilé období dějin. Někdy jí psal – byl to asi týden či dva, co se ozval z New Yorku. Připadalo jí dost pravděpodobné, že se tu objeví – vlastně ho celý ten deštivý den tak trochu čekala. Nicméně teď, když se dozvěděla, že dorazil, po něm nijak zvlášť neprahla. Byl to ten nejlepší mladík, jakého kdy viděla, vlastně byl skvělý. Cítila k němu silnou a vzácnou úctu, kterou v ní žádný jiný člověk stejnou měrou nikdy nevyvolal. Lidé si obecně mysleli, že si přeje se s ní oženit, ale to samozřejmě záleželo na nich dvou. Lze přinejmenším potvrdit, že přicestoval do Albany z New Yorku jen kvůli tomu, aby ji viděl. V New Yorku, kde trávil několik dní a kde se domníval, že ji najde, se totiž dozvěděl, že je stále ještě v hlavním městě státu téhož jména. Isabel několik minut ještě otálela, než se vydala za ním. Přecházela místnost s pocitem, že nastanou komplikace. Ale konečně se dostavila a uviděla ho stát u lampy. Byl vysoký, silný a poněkud strnulý, vypadal štíhle a opáleně. Neměl v sobě romantickou krásu, byl spíš neokázale hezký. V jeho rysech ale bylo cosi, co si žádalo vaší pozornosti, kterou odměňovalo podle kouzla, jež jste nacházeli v modrých očích zvláštně upřeného pohledu, v očích, jež jako by mu barvou nepatřily, a na bradě poněkud hranaté, která prý prozrazuje rozhodnost. Isabel si řekla, že dnes večer určitě prozrazuje rozhodnost. Přesto však, když Caspar Goodwood, jenž sem přišel s rozhodností, ale také s nadějí, po půl hodině odcházel zpět do svého pensionu, měl pocit poraženého muže. A lze jen dodat, že to nebyl muž, který se lehko vzdává.

5

Ralph Touchett bral život filosoficky, ale přesto zaklepal na dveře matčina pokoje (ve tři čtvrtě na sedm) s velkou dychtivostí. I filosofové dávají něčemu přednost a dlužno přiznat, že z rodičů to byl otec, který nejvíc uspokojoval jeho pocit milé synovské závislosti. Otec, jak si často uvědomoval, se choval mateřštěji. Naopak matka nesla znaky otcovské a řečeno výrazivem té doby, dokonce gubernátorské. Nicméně měla své jediné dítě moc ráda a vždycky trvala na tom, aby syn tři měsíce v roce trávil s ní. Ralph její náklonnost uznával a věděl, že v jejích myšlenkách a v jejím veskrze zorganizovaném a sluhy vybaveném životě po ostatních nejbližších předmětech starostlivosti, tedy po různých přesně určených výkonech její vůle, vždycky přichází na řadu on sám. Objevila se před ním už oblečená k večeři, v rukavičkách syna objala a vyzvala, aby se posadil vedle ní na pohovku. Svědomitě se vyptávala na zdraví manžela i jeho, a jelikož se ani v jednom případě nedozvěděla nic skvělého, poznamenala, že je víc než kdy přesvědčena o moudrosti svého rozhodnutí nevystavovat se anglickému klimatu. A že málem v tomhle ustoupila! Ralph se usmál při pomyšlení, že by matka ustoupila, a ani se nesnažil jí připomenout, že jeho vlastní churavost není výsledkem podnebí Anglie, z níž každý rok na dlouhou dobu ujížděl.

Byl ještě malý chlapec, když jeho otec, Daniel Tracy Touchett, původem z Rutlandu ve Vermontu, přijel do Anglie jako podřízený společník v bankovním domě, kde asi deset let nato získal převahu. Daniel Touchett viděl před sebou celoživotní pobyt v přijaté zemi, na kterou od počátku nahlížel prostě, rozumně a přizpůsobivě. Ovšem jak si řekl, neměl úmysl se dočista odamerikanizovat ani netoužil naučit nějakému takovému rafinovanému umění svého syna. Pro něho to byl tak snadno řešitelný problém přizpůsobit se životu v Anglii a přitom se nestat Angličanem, že mu připadalo stejně snadné, že jeho zákonný dědic po jeho smrti povede starou šedou banku v bílém americkém světle. Velice se ovšem snažil, aby to světlo ještě zesílilo, a proto poslal syna za vzděláním domů. Ralph strávil několik semestrů v americké škole a graduoval na americké universitě, načež po návratu, kdy otci připadal snad až příliš jako rodilý Američan, byl umístěn na tři roky do Oxfordu. Oxford pohltil Harvard a Ralph se konečně stal dostatečným Angličanem. Jeho vnější přizpůsobivost prostředí, které ho obklopovalo, byla nicméně maskou ducha, jenž si zakládal na své nezávislosti, jehož nic neovlivnilo nadlouho, a díky tomu, že přirozeně tíhl k dobrodružství a ironii, těšil se nekonečné svobodě. Začal jako slibný mladý muž, v Oxfordu se k nevýslovné spokojenosti otce vyznamenal a lidé kolem něj litovali, že by tak chytrý člověk neměl mít otevřené možnosti kariéry. Mohl dosáhnout kariéry tím, že by se vrátil do vlasti (třebaže tento bod halí nejistota), a i kdyby pan Touchett býval ochoten se s ním rozloučit (což nebyl ten případ), pro něho samého by bylo těžké postavit nastálo tu velkou louži mezi sebe a starého pána, kterého považoval za nejlepšího přítele. Ralph měl otce nejen rád, ale také ho obdivoval – rád se chopil příležitosti pozorovat ho. Z jeho pohledu byl Daniel Touchett génius, a třebaže sám neměl žádné vlohy k tajům bankovnictví, vynasnažil se naučit dost, aby se s osobností otce mohl poměřovat. Avšak tohle nebylo to hlavní, z čeho se radoval – byl to ten jemný slonovinový povrch, jakoby naleštěný anglickým vzduchem, který starý pán nastavoval možnému působení okolí. Daniel Touchett se totiž neškolil ani na Harvardu, ani v Oxfordu a byla to jeho chyba, pokud do rukou syna vložil klíč k moderní kritice. Ralph, jenž měl hlavu plnou myšlenek, kterým se otec nikdy ani nesnažil přiblížit, choval velkou úctu k jeho originalitě. Ať už je to dobře, či špatně, Američany svět velebí za lehkost, s níž se přizpůsobují podmínkám v cizině. Nicméně pan Touchett právě z omezenosti své přizpůsobivosti učinil polovinu úspěchu. Většinu ze známek počátečního tlaku si totiž uchoval v neotřelém stavu. Jeho tón, jak syn vždycky s potěšením vnímal, odpovídal bohatým částem Nové Anglie. Na konci svého života se vlastním přičiněním stal stejně vyrovnaným, jako byl bohatý. Spojoval v sobě vrcholnou bystrost se schopností povrchně se přátelit a jeho společenské postavení, s kterým si v životě nedělal starosti, připomínalo pevnou dokonalost nedotčeného ovoce. Možná měl určité nedostatky v představivosti a v historickém vědomí, a tak mnohému tomu, co anglický život obvykle vtiskne kulturnímu cizinci, bylo jeho vnímání naprosto uzavřeno. Existovaly jisté rozdíly, které si nikdy neuvědomoval, určité návyky, které si nikdy nevypěstoval, jisté záhady, které nikdy neprohlédl. Pokud jde o ty posledně jmenované, kdyby snad nastal den, kdy by je prohlédl, jeho syn by o něm už smýšlel hůře.

Když Ralph opustil Oxford, strávil několik let cestováním a poté dosedl na vysokou židli v otcově bance. Zodpovědnost a čest takového postavení se myslím neměří výškou židle, která závisí i na jiných okolnostech: Ralph, jenž měl dost dlouhé nohy, vlastně rád v práci stál, nebo dokonce chodil sem a tam. Tomuto pohybu však mohl věnovat jen omezený čas, neboť asi po roce a půl zjistil, že má vážné zdravotní obtíže. Silně se nachladil, nemoc se mu usadila na plicích a uvrhla je ve strašlivý zmatek. Musel nechat práce a do písmene plnit nepříjemný příkaz, aby o sebe pečoval. Nejdřív ten úkol znevažoval – připadalo mu, že to není vůbec on, o koho pečuje, ale nezajímavý a nezaujatý člověk, s nímž nemá nic společného. Ovšem s postupující známostí se ten člověk zlepšoval a Ralph ho konečně začal trochu snášet, a dokonce k němu pojal jistou neokázalou úctu. Neštěstí si nevybírá a náš mladík s pocitem, že je tu cosi v sázce – což většinou chápal jako svou pověst rozumného člověka –, věnoval svému nepůvabnému svěřenci dost pozornosti, která nalezla odezvu a projevila se přinejmenším tak, že ten chudák byl dosud naživu. Jedna plíce se začala hojit, druhá slibovala, že bude následovat jejího příkladu, a dostalo se mu ujištění, že přežije ještě tucet zim, pokud se odebere do podnebného pásu, kde se souchotináři většinou shromažďují. Jelikož si však nesmírně oblíbil Londýn, proklínal nudu exilu – zároveň se však také přizpůsobil, a když zjistil, že jeho citlivý orgán je vděčný i za podmračené laskavosti, prokazoval je postupně snadněji. Přezimoval, jak se říká, v cizině – vyhříval se na sluníčku; když foukalo, držel se doma, když pršelo, uléhal do postele a jednou či dvakrát, když přes noc napadl sníh, ráno málem už nevstal.

Tajná zásoba lhostejnosti – jako kus koláče, který vám chůva podstrčí do tašky do školy – mu přišla vhod a pomohla mu smířit se s obětí. Úplně přinejlepším byl totiž příliš nemocný na cokoli krom té namáhavé hry. Jak se snažil si namlouvat, vlastně ani nic nikdy moc nechtěl dělat, takže se alespoň nemusel vzdávat nějakého udatného pole. Avšak právě teď občas kolem sebe pocítil závan zakázaného ovoce, který mu připomněl, že největší potěšení je vrhnout se do víru dění. Způsob, jakým žil, připomínal čtení knihy ve špatném překladu – což byla chabá zábava pro mladíka, který se domníval, že z něj mohl být skvělý lingvista. Někdy měl dobrou zimu, někdy špatnou, a dokud trvala ta dobrá, dokonce si představoval skutečné uzdravení. Ale tato představa se rozplynula asi tři roky předtím, než došlo k událostem, jimiž začíná tenhle příběh. Tehdy totiž zůstal v Anglii déle než obvykle a špatné počasí ho přepadlo, než se odebral do Alžíru. Dorazil tam polomrtvý a několik týdnů zápasil o život. Skoro zázračně se zotavil, ale hned vzápětí poznal, že takové zázraky se dějí jen jednou. Usoudil tedy, že jeho hodina se blíží a že se sluší, aby to měl na paměti, ale že má také možnost strávit tu zbývající dobu, jak nejpříjemněji to lze s takovým ortelem sloučit. S vyhlídkou na to, že přijde o své schopnosti, se stalo už prosté jejich užívání skvostným potěšením. Připadalo mu, že rozkoš rozjímání nikdy řádně neprobádal. Vzdálil se době, kdy mu přišlo zatěžko chtě nechtě se vzdát pomyšlení, že by se nějak zaskvěl – pomyšlení o nic méně dotěrného, protože bylo mlhavé, a o nic méně příjemného, protože muselo ve stejné hrudi svádět boj se záchvaty podnětné sebekritiky. V současnosti ho přátelé považovali za veselejšího a připisovali to nadějné teorii, nad níž vědoucně vrtěli hlavou, že se mu vrátí zdraví. Jeho klid byl jen sbírkou lučních květin umístěných ve výklenku jeho zříceniny.

* * *

Zřejmě právě tahle příjemná vlastnost pozorované věci samé způsobila, že Ralpha okamžitě zaujal příjezd mladé dámy, která zcela očividně nevypadala nudně. Cosi mu napovídalo, že pokud bude mít chuť, zde se nabízí možnost zábavy na spoustu dní. Lze k tomu jen stručně dodat, že představa milujícího člověka – na rozdíl od milovaného – měla v jeho omezeném náčrtu budoucnosti ještě své místo. Pouze si přikázal umírněné výrazivo. Avšak neměl by v sestřenici vzbudit vášeň, a ani ona by asi nebyla schopna, i kdyby se o to pokusila, probudit ji v něm. »A teď mi pověz něco o té slečně,« požádal matku. »Jaké s ní máš úmysly?«

Paní Touchettová s odpovědí neotálela: »Chci požádat tvého otce, aby ji pozval na tři nebo čtyři týdny do Gardencourtu.«

»Takové okolky snad nebudou nutné,« podotkl Ralph. »Otec ji pozve tak jako tak.«

»To nevím docela jistě. Je to moje neteř, ne jeho.«

»Proboha, mami, takový smysl pro vlastnictví! Přece tím spíš ji pozve. A potom – po třech měsících (je přece směšné, aby tu chudinku pozval na ubohé tři čtyři týdny) – co s ní chceš dělat potom?«

»Chci ji vzít do Paříže. Chci ji trochu obléknout.«

»Ano, to je samozřejmé. A co ještě?«

»Pozvu ji, aby strávila podzim se mnou ve Florencii.«

»Máti, ty opravdu ulpíváš na podrobnostech,« namítl Ralph. »Já bych rád věděl, co s ní zamýšlíš do budoucna.«

»Mám k ní povinnost!« prohlásila paní Touchettová. »Nejspíš ji hodně lituješ,« dodala.

»Ne, to bych neřekl. Nepřipadá mi, že by vyžadovala soucit. Myslím, že jí závidím. Než si tím budu jistý, mohla bys mi aspoň naznačit, jak chápeš tu povinnost?«

»Chci jí ukázat čtyři evropské země – dvě jí nechám vybrat – a taky jí umožnit, aby se zdokonalila ve francouzštině, kterou už docela dobře ovládá.«

Ralph se trochu zamračil. »To mi připadá dost suché – i to, že ji necháš vybrat dvě z těch zemí.«

»Pokud ti to připadá suché, věř, že si to Isabel zavlaží sama!« odvětila matka se smíchem. »Je blahodárná jako letní déšť.«

»Chceš říct, že je to nadaná bytost?«

»Nevím, jestli je nadaná, ale je to chytré děvče se silnou vůlí a dobrou povahou. Ta neví, co je to nuda.«

»To si dovedu představit,« odpověděl Ralph a pak náhle dodal: »Jak se vy dvě snášíte?«

»Chceš tím říct, že se mnou je nuda? Ona si to zřejmě nemyslí. Některé dívky třeba ano, ale na to je Isabel příliš chytrá. Řekla bych, že ji dost bavím. Vycházíme spolu dobře, protože já jí rozumím, znám dívky jejího typu. Ona je velmi upřímná – a já taky. Víme, co jedna od druhé očekávat.«

»Ano, maminko,« vykřikl Ralph, »člověk vždycky ví, co má od tebe očekávat! Nikdy jsi mě nepřekvapila, jen jednou – a to dnes, tím, žes přivezla hezkou sestřenku, o jejíž existenci jsem neměl ani tušení.«

»Tobě připadá opravdu tak hezká?«

»Ano, opravdu – ovšem to není podstatné. Spíš mě udivuje, že působí jako osobnost. Kdo je to vzácné stvoření a čím je? Kdes ji našla a jak ses s ní seznámila?«

»Našla jsem ji ve starém domě v Albany, seděla v jednom ohavném pokoji a venku pršelo, četla těžkou knihu a k smrti se nudila. Nevěděla, že se nudí, ale když jsem ji o tom nenechala na pochybách, myslím, že mi za tu službu byla víc než vděčná. Můžeš říct, že jsem ji mohla nechat tápat – nechat ji na pokoji. Na tom něco je, ale chovala jsem se podle svého svědomí, neboť jsem usoudila, že si zasluhuje něco lepšího. Napadlo mě, že bych jí udělala laskavost, kdybych ji vzala s sebou a ukázala jí svět. Myslí si, že hodně z něj už zná – jako většina amerických dívek. Avšak jako většina amerických dívek se směšně plete. Jestli to chceš vědět, říkala jsem si totiž, že mi bude dělat čest. Jsem ráda, když si mě lidé považují, a pro ženu mého věku není lepší způsob než přitažlivá neteř. Víš, že jsem léta sestřiny děti vůbec neviděla a jejich otce jsem nemohla ani cítit. Vždycky jsem si přála něco pro ně udělat, až on odejde na zasloužený odpočinek. Zjistila jsem si, kde je najdu, a bez velkých ohlášek jsem tam prostě přijela a představila se. Má ještě dvě sestry, ale ty jsou vdané. Tu starší jsem viděla, má mimochodem dost nezdvořilého manžela. Jeho žena, jmenuje se Lily, skočila na myšlenku, že mě Isabel zaujala. Prohlásila, že přesně tohle její sestra potřebuje – aby se o ni někdo zajímal. Mluvila o ní jako o mladém géniovi, který potřebuje povzbuzení a podporu. Možná je Isabel opravdu geniální, ale v tom případě jsem zatím nepoznala v čem. Paní Ludlowovou zvlášť nadchlo, že Isabel vezmu do Evropy. V Americe považují Evropu za cíl emigrace, záchranu a útočiště pro přebytečné obyvatelstvo. Isabel sama s chutí přijala tu myšlenku a šlo to snadno zařídit. Jistá potíž nastala, pokud jde o finanční stránku, protože se bála, aby z toho pro ni neplynuly nějaké závazky. Má ovšem vlastní malý příjem a předpokládá, že pocestuje na vlastní náklady.«

Ralph pozorně naslouchal tomuto soudnému rozkladu, který nijak neodporoval jeho zájmu o toto téma. »Ovšem pokud je geniální,« pokračoval, »musíme přijít na to v čem. Není to náhodou nadání k flirtování?«

»Myslím, že ne. Nejdřív bys ji možná z něčeho takového podezíral, ale neměl bys pravdu. Podle mého názoru ji rozhodně není snadné prohlédnout.«

»Takže Warburton nemá pravdu!« radostně vykřikl Ralph. »Chlubí se tím, že na to přišel.«

Matka zavrtěla hlavou. »Lord Warburton jí nebude rozumět. Nemusí se ani pokoušet.«

»On je velmi inteligentní,« namítl Ralph, »ale je jen dobře, když čas od času narazí na něco matoucího.«

»Isabel určitě bude bavit mást nějakého lorda,« poznamenala paní Touchettová.

Syn se maličko zamračil. »Co ona ví o lordech?«

»Vůbec nic – tím víc ho to bude mást.«

Ralph se zasmál a vyhlédl z okna. Pak se zeptal: »Nepůjdeš se dolů pozdravit s otcem?«

»Ve tři čtvrtě na osm,« odvětila paní Touchettová.

Syn pohlédl na hodinky. »Takže ti zbývá čtvrt hodiny. Pověz mi ještě něco o Isabel.« Paní Touchettová odmítla, s tím, že na další už bude muset přijít sám. »Určitě bude tvou chloubou,« uzavřel, »ale nebudeš s ní mít taky starosti?«

»Doufám, že ne. Ale pokud ano, nebudu před nimi uhýbat. To nikdy nedělám.«

»Připadá mi hodně přirozená,« pokračoval Ralph.

»Přirození lidé nepůsobí ty nejhorší starosti.«

»Ne,« souhlasil Ralph, »ty sama jsi toho důkazem. Jsi nesmírně přirozená a určitě jsi nikomu nedělala starosti. Ovšem stojí tě to jisté úsilí. Prozraď mi – teď mě to zrovna napadlo – dovede Isabel být nepříjemná?«

»Ale no tak,« namítla matka, »máš moc otázek! Tohle si zjisti sám.«

Nicméně jeho otázky nekončily. »Celou dobu jsi mi zatím neřekla, jaké s ní máš úmysly.«

»Úmysly? Vyjadřuješ se, jako by byla yardem plátna. Nemám s ní vůbec žádné úmysly, ona sama udělá všechno, co bude chtít. To mi už dala na srozuměnou.«

»Takže to jsi chtěla vyjádřit tehdy v tom telegramu – že je samostatná.«

»Nikdy nevím, co chci říct v telegramech – zvláště v těch z Ameriky. Jasná řeč stojí moc peněz. Pojďme dolů za otcem.«

»Ještě není tři čtvrtě,« namítl Ralph.

»Musím brát v potaz jeho nedočkavost,« odpověděla paní Touchettová.

Ralph věděl, jak je to s otcovou nedočkavostí, ale neodpověděl a nabídl matce rámě. Tím si zajistil, že ji na okamžik zastavil na prostředním odpočívadle schodiště – toho širokého, nízkého schodiště s širokými rameny z dubu ztmavlého časem, které patřilo k úžasným rysům Gardencourtu. »Nechceš ji náhodou za někoho provdat?« zeptal se s úsměvem.

»Provdat? To bych se musela stydět, abych jí provedla takový hanebný kousek! Kromě toho je naprosto schopná vdát se sama. Má k tomu všechny předpoklady.«

»Chceš říct, že už má vybraného manžela?«

»Nevím nic o manželovi, ale v Bostonu žije jeden mladík –!«

Ralph šel dál. O nějakém mladíkovi v Bostonu netoužil nic slyšet. »Jak říká otec – vždycky jsou zasnoubené!«

Matka dodala, že svou zvědavost musí uspokojit u pramene, a brzy bylo zřejmé, že příležitost nebude chybět. Dlouze si popovídal s mladou příbuznou, když zůstali sami spolu v saloně. Lord Warburton, který sem přijel na koni ze svého domu vzdáleného asi patnáct kilometrů, před večeří opět nasedl a odjel. Hodinu poté, co dojedli, se pan Touchett i jeho žena, když zřejmě vyčerpali témata k hovoru, odebrali každý do svého pokoje. Mladík proseděl celou hodinu se sestřenicí, která přestože půl dne strávila cestováním, nevypadala nijak vyčerpaně. Ve skutečnosti byla unavená, věděla to a věděla také, že se jí to nazítří vymstí. V té době byla zvyklá snášet vyčerpání až do krajnosti a přiznat je až tehdy, když nešlo dál zastírat. Zatím bylo možné mírné pokrytectví – zajímala ji spousta věcí, cítila se rozjitřená. Požádala Ralpha, aby jí ukázal obrazy. V domě jich bylo rozmístěno opravdu hodně, většinu vybíral sám. Ty nejlepší visely na dubovém ochozu udivujících rozměrů, který měl na každém konci posezení a večer byl obvykle nasvícený. Světlo nebylo dostatečně silné, aby obrazům dělalo čest, a návštěvu galerie bylo možno odložit na další den. Tenhle návrh si Ralph dovolil učinit, ale Isabel se zatvářila zklamaně. Sice se stále usmívala, ale poprosila: »Jestli je to možné, ráda bych si je prohlédla aspoň trošku.« Dychtila po tom, až je uvidí, nemohla se dočkat a teď to bylo znát – nemohla si pomoct. Nedá si říct, pomyslel si Ralph, ale nerozčilovalo ho to. Její nátlak ho pobavil, a dokonce potěšil. Lampy byly v určitých intervalech upevněné na konzolách a nasvěcovaly sice nedokonale, zato teplým odstínem. Světlo dopadalo na nejasné čtyřúhelníky sytých barev a na zašlé zlacení těžkých rámů, matně se odráželo na leštěné podlaze ochozu. Ralph uchopil svícen, procházel kolem nich a ukazoval na ty, které měl rád. Isabel se nakláněla k jednomu obrazu za druhým a nadšením tiše vykřikovala či šeptala. Očividně je dovedla posoudit, měla přirozený vkus, až ho to překvapilo. Vzala si také svícen do ruky a zvolna procházela a podržela ho tu tady, tu zas jinde. Zvedala ho do výšky a on se přistihl, že se zastavuje a očima sleduje spíš ji než obrazy. Popravdě řečeno, když se jeho oči takhle toulaly, o nic nepřišel, protože ona stála za pohled víc než většina těch uměleckých děl. Byla nepochybně štíhlá, znatelně lehká a prokazatelně vysoká. Když ji lidé chtěli odlišit od druhých dvou slečen Archerových, říkali – ta, co je jako proutek. Vlasy tmavé až skoro černé jí záviděla mnohá žena. Světle šedé oči, ve vážnějších chvílích snad až příliš pevné, měly okouzlující škálu výrazu. Vystoupili pomalu na jeden konec ochozu a sešli pak druhou stranou, načež prohlásila: »Tak teď vím víc, než když jsem začala!«

»Očividně vás baví dozvídat se nové věci,« usoudil bratranec.

»Asi ano. Většina dívek žije v děsivé nevědomosti.«

»Ano, připadáte mi úplně jiná než většina dívek.«

»Některé z nich by se také učily – ale jak se s nimi mluví!« zamumlala Isabel, která se zatím o sobě nechtěla příliš rozpovídat. Pak aby změnila téma hovoru, za chviličku požádala: »Povězte mi – není tu nějaký duch?«

»Duch?«

»Jako hradní přízrak, cosi, co se zjevuje. V Americe jim říkáme duchové.«

»My tady taky, když je vidíme.«

»Takže je skutečně vidíte? V takhle starém romantickém domě byste měli, ne?«

»Není to starý romantický dům,« odporoval jí Ralph. »Jestli s tím počítáte, budete zklamaná. Je ponuře prozaický, nic romantického tu nenajdete, krom toho, co jste si možná přivezla s sebou vy.«

»Já jsem si přivezla hodně a připadá mi, že jsem to přivezla na správné místo.«

»Pokud se tomu nemá nic stát, tak rozhodně. Tady se tomu nic nestane, když jsme tu s otcem sami.«

Isabel ho chvíli pozorovala. »To tu není nikdy nikdo kromě vás a otce?«

»Matka samozřejmě.«

»Vaši matku znám, to není romantička. Jiné lidi nemáte?«

»Moc málo.«

»To mě mrzí, hrozně ráda se potkávám s lidmi.«

»Tak to já pozvu celé hrabství, abyste měla zábavu,« ujistil ji Ralph.

»Teď si ze mě děláte legraci,« odvětila na to dívka dost vážně. »Kdo byl ten pán na trávníku, když jsem přijela?«

»Jeden soused z okolí, nejezdí sem moc často.«

»To mě mrzí, ten se mi líbil.«

»Vždyť jste s ním skoro nemluvila,« namítl Ralph.

»To nevadí, přesto se mi líbil. Váš otec se mi taky líbí, opravdu moc.«

»Lepšího byste pohledala. Je opravdu nejdražší z drahých.«

»Je mi moc líto, že je tak nemocný,« podotkla Isabel.

»Musíte mi pomoct o něj pečovat. Měla byste být dobrá ošetřovatelka.«

»Myslím, že nejsem, prý mám příliš mnoho teorií. Ale ještě jste mi nepověděl o tom duchovi,« dodala.

Ralph si však té poznámky nevšímal. »Líbí se vám otec a taky lord Warburton. Taky jsem vyrozuměl, že se vám líbí má matka.«

»Vaši matku mám moc ráda, protože, protože –« Isabel zjistila, že se pokouší určit důvod své náklonnosti k paní Touchettové.

»Nikdy nevíme proč!« se smíchem jí pomohl společník.

»Já vždycky vím proč,« odporovala mu dívka. »Protože ona neočekává, že ji člověk bude mít rád. Je jí to jedno.«

»Takže ji zbožňujete – z jistého rozmaru? Já jsem hodně po matce,« ujistil ji Ralph.

»Tomu teda vůbec nevěřím. Vy si přejete, aby vás lidé měli rádi, a snažíte se je k tomu přimět.«

»Propána, vy ale člověka prohlédnete!« vykřikl s údivem, který nemyslel tak docela v žertu.

»Nicméně se mi líbíte,« pokračovala sestřenka. »A pokud mi ten dojem chcete potvrdit, ukažte mi toho ducha.«

Ralph smutně zavrtěl hlavou. »Mohl bych vám ho ukázat, ale stejně byste ho neviděla. Každý nemá tu výsadu a není záviděníhodná. Nikdy ho neviděl mladý, šťastný a nevinný člověk, jako jste vy. Musela byste nejdřív trpět, dokonce hodně trpět, poznat bídu a utrpení. Tak se vám otevřou oči, abyste ho viděla. Já jsem ho viděl, ale už je to dávno,« vysvětlil Ralph.

»Právě před chvílí jsem říkala, že mě poznání moc baví,« odpověděla Isabel.

»Ano, ale šťastné – nebo příjemné poznání. Ale netrpěla jste a nejste stvořená k utrpení. Doufám, že nikdy toho ducha nespatříte!«

Naslouchala mu pozorně, s úsměvem na rtech, ale s určitou vážností v očích. Jakkoli mu připadala okouzlující, napadlo ho, že je dost opovážlivá – vlastně to s jejím kouzlem úzce souviselo. Přemýšlel, co asi řekne. »Já se nebojím, víte,« prohlásila – což bylo dost opovážlivé.

»Nebojíte se utrpení?«

»To ano, utrpení se bojím, ale nebojím se duchů. A myslím, že lidé trpí až příliš snadno,« dodala.

»Nevěřím, že vy také,« oponoval jí Ralph a s rukama v kapsách ji pozoroval.

»Myslím, že to není vada,« odpověděla. »Není přece naprosto nutné trpět, k tomu jsme nebyli stvořeni.«

»Vy určitě ne.«

»Nemluvím o sobě.« A trošku poodešla.

»Ne, není to vada,« přisvědčil bratranec. »Je to zásluha, když je člověk silný.«

»Jenomže když netrpíte, řeknou, že jste bezcitný,« poznamenala Isabel.

Vyšli ven z menšího salonu, do něhož se vrátili z ochozu, a zastavili se v hale pod schody. Zde Ralph předal své společnici svíčku do ložnice, kterou vzal z jednoho výklenku. »Nehleďte na to, co o vás řeknou. Když trpíte, zas o vás řeknou, že jste pitomec. Jde o to být tak šťastný, jak je to jen možné.«

Na chvilku se na něj zadívala. Vzala si svíčku a šlápla na dubový schod. »Kvůli tomu jsem přijela do Evropy – abych byla tak šťastná, jak je to jen možné. Dobrou noc.«

»Dobrou noc! Přeju vám, aby se vám to podařilo, a moc rád k tomu přispěju!«

Odvrátila se a on ji sledoval, jak pomalu jde nahoru. Pak se, stále s rukama v kapsách, vrátil do prázdného salonu.

6

Isabel Archerová i přes své mládí měla spoustu teorií, neboť její představivost byla pozoruhodně činorodá. Osud tomu chtěl, že přemýšlela v jemnějších odstínech než většina lidí, s nimiž ji spojil. Dokázala lépe vnímat skutečnost, jež ji obklopovala, a toužila po znalostech, které jí zatím zůstaly utajené. Je pravda, že její současníci ji považovali za nesmírně hlubokomyslnou mladou ženu. Tito skvělí lidé totiž nikdy nešetřili obdivem k intelektu, jehož rozsah se vymykal jejich vědomí, a ve smyslu vzdělanosti mluvili o Isabel jako o zázraku, o stvoření, které bylo schopno číst klasiky – tedy v překladech. Její teta z otcovy strany, paní Varianová, kdysi rozšířila fámu, že Isabel píše knihu – paní Varianová si totiž knih vážila –, a tvrdila, že se dívka psaním proslaví. Teta měla o literatuře vysoké mínění, chovala k ní úctu, jakou většinou projevujeme k tomu, čeho se nám nedostává. Její rozlehlý dům vyznačující se sbírkou vykládaných stolků a malovaných stropů knihovnu neobsahoval, a pokud jde o knihy samé, našli byste v něm jen tak asi půl tuctu brožovaných v pokoji jedné ze slečen Varianových. Obeznámení této dámy s literaturou tedy obstarávaly pouze newyorské noviny Interviewer . Jak jednou velice trefně prohlásila, poté, co jste si přečetli Interviewer , ztratili jste veškerou víru v kulturu. Kvůli tomu se pak snažila, aby její dcery nepřišly s tímto periodikem vůbec do styku. Byla odhodlaná vychovat je jaksepatří, a proto nečetly zhola nic. Její dojem, pokud šlo o činnost Isabel, byl ovšem naprosto klamný – dívka se nikdy nepokoušela psát knihu a po vavřínech spisovatelky netoužila. Neměla vyjadřovací nadání a nijak si nepřipadala jako génius. Měla pouze obecnou představu, že lidé s ní právem zacházejí, jako by je v čemsi převyšovala. Ať tomu tak skutečně bylo, či ne, lidé ji právem obdivovali, pokud měli ten dojem. Čas od času jí připadalo, že uvažuje rychleji než oni, a to v ní vzbuzovalo jistou netrpělivost, kterou bylo možno zaměňovat za povýšenost. Lze rovnou potvrdit, že Isabel patrně snadno podléhala hříchu sebeúcty. Často sebeuspokojeně přemítala o vlastní povaze. Aniž k tomu měla dost důkazů, zvykla si brát jako samozřejmost, že má pravdu, dopřávala si příležitost k poctám. Zatím však její omyly a klamy dostupovaly takové výše, že se je životopisec snažící se zachovat důstojnost svého svěřence nesmí ani pokoušet popsat. Její myšlení představovala změť mlhavých obrysů a nikdy ji neprojasnil úsudek jiných lidí, kteří by se dívku snažili usměrnit. Pokud šlo o názory, měla své vlastní, což ji nezřídka dovádělo k směšnému kličkování. Občas si uvědomila, že se krutě mýlí, a pak se oddala náruživé týdenní pokoře. Poté však zase zvedla hlavu, a to výš než předtím, nemělo to totiž smysl, nemohla potlačit touhu smýšlet o sobě samé dobře. Podle její teorie jedině tak stálo za to žít – člověk měl patřit k těm nejlepším, měl si být vědom správnosti svých metod (nemohla jinak, ty její patřily k nejsprávnějším), měl se pohybovat v království světla, přirozené moudrosti, šťastných pohnutek, skvostně nepřetržité inspirace. Připadalo jí téměř tak zbytečné oddávat se pochybnostem o sobě samé, jako by člověk pochyboval o nejlepším příteli. Člověk se měl snažit být sám sobě nejlepším přítelem a dopřávat si takto skvělé společnosti. Dívka měla svým způsobem vznešenou představivost, která jí v mnohém dobře posloužila, ale také ji často oklamala. Polovinu veškerého času strávila přemítáním o kráse, statečnosti a velkodušnosti. Byla pevně odhodlána považovat svět za projasněné místo svobodného rozvoje a nepřekonatelných činů, domnívala se, že bát se nebo se stydět je odsouzeníhodné. Bezmezně doufala, že se nikdy nedopustí žádné špatnosti. Už pouhé chyby v úsudku, když na ně u sebe přišla (po každém takovém objevu se roztřásla, jako by právě unikla pasti, která ji mohla uvěznit a zadusit), tak silně nesnášela, že se jí úžil dech už při teoretickém pomyšlení na možnost, že by jinému člověku vážně ublížila. To jí vždycky připadalo jako to nejhorší, co by se jí mohlo stát. V úvahách si byla celkem jista tím, co představuje špatnost. Nijak ji netěšilo špatnostmi se v představách zaobírat, ale dovedla je na pohled rozpoznat. Za špatnosti považovala lakotu, žárlivost, faleš, krutost. Zatím poznala málo zla na světě, ale zažila už ženy, které lhaly a snažily se jedna druhé ublížit. To ještě podpořilo její pocit nadřazenosti – neopovrhovat jimi jí připadlo téměř neslušné. Jistěže pocit nadřazenosti s sebou nese nebezpečí rozporuplnosti – nebezpečí, že člověk stále ještě třímá prapor, i když se pevnost už vzdala, což je chování tak nepoctivé, že skoro zneuctívá ten prapor. Ovšem Isabel, která zatím poznala málo z toho, čemu jsou mladé ženy vystaveny, si lichotila, že takové rozpory v jejím chování nikdo nikdy neshledá. Její život se měl vždy odvíjet v souladu s tím nejpříznivějším dojmem, kterým bude působit. Bude tím, čím se jeví, a bude se jevit takovou, jaká je. Někdy zašla v duchu tak daleko, že si přála, aby se jednoho dne ocitla v obtížné situaci, aby si mohla dopřát náležitě osvědčit své hrdinství. S těmi chatrnými znalostmi, vznosnými ideály, sebevědomím nevinným i dogmatickým, povahou náročnou, ale i shovívavou, směsicí zvídavosti a vybíravosti, živosti a netečnosti, touhou vypadat dobře, a pokud možno být ještě lepší, odhodláním vidět, pokoušet se a poznávat, spojením křehkého, nesoustavného, prchavého ducha a dychtivého, avšak okolnostmi podmíněného stvoření by se stala snadnou obětí vědecké kritiky, kdyby tu záměrně nebyla od toho vzbudit ve čtenáři něžnější pohnutky a pocit jistého očekávání.

Jedna z teorií Isabel Archerové spočívala v tom, že ji potkalo velké štěstí v podobě nezávislosti a že by měla tohoto stavu nějak osvíceně využít. Nikdy jí nesplýval se samotou, tím méně s nějakým vydělením. Takové označení jí připadalo nepřiléhavé a krom toho ji sestra Lily neustále zvala, aby bydlela u nich. Měla přítelkyni, s níž se seznámila krátce před smrtí otce, a ta jí byla příkladem tak užitečné činnosti, že ji Isabel považovala za svůj vzor. Henrietta Stackpoleová těžila z uznávaného postavení – osvědčila se jako novinářka a její příspěvky psané pro Interviewer z Washingtonu, Newportu, z Bílých hor a dalších míst se dostaly do obecného povědomí. Isabel je považovala za »pomíjivé«, ale vážila si odvahy, energie a dobrého humoru pisatelky, která se jako nemajetný sirotek ještě ujala tří dětí nemocné ovdovělé sestry a z výtěžku své literární činnosti jim platila školy. Henrietta představovala pokrok a měla vyhraněné názory na všemožná témata. Toužebně si přála jet do Evropy a poslat odtamtud do Intervieweru sérii dopisů psaných z radikálních pozic – záměr o to méně obtížný, že měla předem dokonale jasno, jaké názory bude představovat a kolik námitek vznese proti většině evropských institucí. Když se doslechla, že Isabel jede do Evropy, chtěla se do toho pustit hned, protože jí samozřejmě přišlo příjemné, že by cestovaly spolu. Musela však svůj plán odložit. Isabel jí připadala úžasná a skrytě ji v některých svých dopisech už popsala, i když se o tom přítelkyni nikdy nezmínila, jelikož by ji to asi nepotěšilo a ani Interviewer obvykle nečetla. Pro Isabel byla Henrietta důkazem, že žena může být soběstačná a ještě ji to těší. Její dovednosti byly očividné, ale i kdyby člověk neměl talent k novinářství a intuitivní schopnost vycítit, co bude veřejnost chtít slyšet, jak tvrdila Henrietta, nemůže z toho soudit, že nemá žádné poslání, žádnou užitečnou schopnost, a smířit se s tím, že bude žít lehkovážný a prázdný život. Isabel se pevně rozhodla, že její život prázdný nebude. Pokud člověk trpělivě počká, najde nakonec nějakou vhodnou a uspokojivou práci. Jistěže se mezi teoriemi této mladé dámy nacházel také celý soubor názorů týkajících se manželství. Přední místo mezi nimi zaujímalo přesvědčení, že příliš na ně myslet je nízké. Modlila se, aby právě po tom někdy přímo nedychtila. Měla za to, že žena má být schopna žít sama a nemá jí to připadat nijak nepřiměřené a že je naprosto možné být šťastná bez společnosti více či méně hrubé osoby druhého pohlaví. Dívčiny modlitby byly zatím dostatečně vyslyšeny: cosi čistého a pyšného v ní – nevyslyšený nápadník se smyslem pro analýzu by možná spíš řekl cosi chladného a suchého – ji zatím zdržovalo od ješitného uvažování o budoucím manželovi. Málokterý z mužů, s nimiž se dosud setkala, zjevně stál za to vyčerpávající vynaložení sil a při pomyšlení, že by snad měla doufat ve sňatek s jedním z nich či brát takové spojení jako odměnu za trpělivost, se jí vloudil úsměv na rty. Hluboko v duši – opravdu v těch největších hlubinách – nosila přesvědčení, že za jistých okolností by se dokázala dát se vším všudy, ale zatím se ta představa zdála příliš hrozná, aby ji lákala. Isabeliny myšlenky se vznášely kolem, ale zřídkakdy na té představě ulpěly nadlouho – už po chvilce končily poplachem. Často měla dojem, že sama o sobě příliš přemýšlí. Mohli jste u ní kdykoli vyvolat ruměnec, kdybyste ji nazvali sobcem. Neustále plánovala vlastní růst, toužila po zdokonalení, sledovala své pokroky. Ve svých představách chápala svou povahu jako jakousi zahradu se vzduchem prosyceným vůněmi a ševelícím větvovím, se stinnými besídkami a výhledy daleko do kraje. Usoudila tudíž, že zkoumání sebe sama je nakonec vlastně jako pohyb na vzduchu a že návštěva zákoutí vlastní duše je neškodná, pokud se z ní vrací s náručí růží. Často jí ovšem cosi připomnělo, že na světě jsou také jiné zahrady než ty v její pozoruhodné duši, a že je navíc spousta míst, která vůbec nejsou zahradami, ale potemnělými nebezpečnými cestami, kde zhusta roste ošklivost a bída. V proudu té oplácené zvídavosti, na němž v poslední době plula a který ji zanesl do téhle krásné staré Anglie a možná ji zanese ještě mnohem dál, se často zarážela pomyšlením na ty tisíce lidí, které jsou méně šťastné než ona – a toto pomyšlení na chvíli učinilo z jejího jemného a překypujícího vědomí jakousi neskromnost. Co by si však měl člověk počít s mizérií světa v rámci toho, co je příjemné jemu samému? Musíme přiznat, že tahle otázka ji nikdy netrápila dlouho. Byla příliš mladá, příliš nedočkavá, aby už žila, příliš neobeznámená s bolestí. Vždycky se zase vrátila ke své teorii, že mladá žena, o které si koneckonců všichni myslí, že je chytrá, by měla začít tím, že získá obecné povědomí o životě. Toho povědomí bylo zapotřebí, aby se vyhnula chybám, a teprve až tohle bude zajištěno, mohla by se třeba zabývat neštěstím jiných.

Anglie pro ni znamenala zjevení a zjistila, že ji baví tak, jako se dítě baví na vánočním představení. Při cestách do Evropy v dětství viděla jen její kontinentální část, a navíc z okna dětského pokoje. Ne Londýn, ale Paříž byla Mekkou jejího otce a do mnoha jeho zájmů tam děti nikdy ani nenahlédly. Navíc obrazy z té doby zmatněly a vzdálily se a ta starosvětskost ve všem, co teď vídala, ji svou zvláštností okouzlovala. Strýcův dům jí připadal jako oživlý obraz. Na Isabel nebyla vyplýtvaná žádná rafinovanost příjemných stránek života – bohatá dokonalost Gardencourtu zároveň odhalovala svět a uspokojovala jistou potřebu. Rozlehlé, ale nevysoké pokoje s hnědými stropy a zšeřelými kouty, hluboké otvory někdejších střílen a křídlová okna, klidné světlo na tmavých, naleštěných výplních dveří, ta sytá zeleň za okny, která jako by věčně nahlížela dovnitř, pocit dobře zařízeného soukromí uprostřed honosného sídla – v místě, kde zvuky byly příjemně náhodné, kde kroky tišila sama zem, v hustém vlahém vzduchu se veškerý mezilidský styk příjemně tlumil a hovor neubíhal do rozčileného tónu – to vše nesmírně vyhovovalo vkusu naší slečny a vkus hrál v jejích citech značnou roli. Se strýcem se pevně spřátelila a často sedávala vedle jeho křesla, když mu je vynesli ven. Trávil venku celé hodiny, seděl se založenýma rukama jako mírný, domácký místní bůžek. Jako bůh služby, který dřív pracoval a byl za to placen, kdežto teď se snažil zvyknout si na týdny a měsíce složené ze samých volných dní. Isabel ho bavila víc, než tušila – to, jak působila na lidi, bylo často odlišné od toho, co si představovala –, a on si nemálo dopřával potěšení z jejího povídání. Takhle totiž říkal její konverzaci, která často obsahovala cosi pozorovatelného i u jiných dívek z její země, jimž svět naslouchá ochotněji než jejich sestrám v jiných zemích. Jako spoustu jiných amerických dívek i Isabel podporovali v tom, aby vyjadřovala své mínění, a její poznámky sledovali s očekáváním, že má vlastní city a názory. Mnohé z jejích názorů měly nepochybně jen nepatrnou hodnotu, mnohé z jejích citů odplynuly, už když je vyslovila. Odrazily se však v tom, že se přinejmenším tvářila, jako že myslí a cítí, a navíc, pokud se jí něco skutečně týkalo, vtiskla svým slovům tu bezprostřední živost, kterou mnozí považovali za projev nadřazenosti. Panu Touchettovi připomínala jeho ženu, když jí bylo takových sedmnáct či osmnáct. Do své ženy se zamiloval právě proto, že byla svěží, přirozená, bystře chápala a vyjadřovala se – jako nyní jeho neteř. Nikdy však nepřiznal tuhle podobnost před Isabel, protože i když paní Touchettová kdysi hodně připomínala Isabel, ta se vůbec nepodobala paní Touchettové. Starý pán k ní pociťoval jen laskavost. Už je to dlouho, prohlásil, co měli v domě takové mládí – a naše šustící, živě se pohybující hrdinka s jasným hlasem mu byla příjemná jako šumění plynoucí vody. Chtěl pro ni něco udělat a přál si, aby si mu o něco řekla. Pořád se jen na něco ptala – otázek měla opravdu víc než dost. Strýc měl značnou zásobu odpovědí, i když její naléhavost se někdy projevovala formou, která ho mátla. Vyptávala se na Anglii, na britskou ústavu, anglickou povahu, politickou situaci, způsoby a zvyky královské rodiny, zvláštnosti aristokracie, životní styl a myšlení jeho sousedů. A když si žádala osvícení v těchto otázkách, obvykle se také ptala, jestli Angličané odpovídají tomu, jak jsou popisováni v knihách. Starý pán se vždycky na ni zadíval s tím příjemným suchým úsměvem a uhladil si přitom šál přehozený přes nohy.

»V knihách?« opakoval po ní. »O knihách já toho moc nevím. Na to se musíš zeptat Ralpha. Já jsem si vždycky všechno zjišťoval sám – informace jsem získával přirozenou cestou. Dokonce jsem se ani moc neptal – byl jsem hezky potichu a všímal si. Jistěže jsem měl moc dobré příležitosti – lepší, než může přirozeně mít mladá slečna. Taky jsem zvídavý, i když by sis to třeba nemyslela, kdybys mě pozorovala. Ať bys mě pozorovala sebevíc, já bych tě sledoval víc. Sleduju Angličany už víc než pětatřicet let a neváhám říct, že jsem vyzískal značné informace. Celkově je to moc dobrá země – možná lepší, než jsme my tam za mořem ochotni jí přiznat. Vím o několika opatřeních, která by ji mohla dokonce vylepšit. Jenže jejich nezbytnost se tu ještě všeobecně nepociťuje. Jakmile tu všeobecně pocítí potřebnost čehokoli, většinou se jim to podaří prosadit. Nicméně jako by jim naprosto vyhovovalo počkat až do té chvíle. Rozhodně se tu mezi nimi cítím víc doma, než jsem si myslel, když jsem sem kdysi přijel. Nejspíš proto, že jsem tu dost uspěl. Když máš někde úspěch, přirozeně se cítíš víc jako doma.«

»A myslíte, že když mně se něco podaří, budu se tu cítit doma?« zeptala se Isabel.

»Soudil bych, že se ti velice pravděpodobně, dokonce zcela určitě něco podaří. Tady mají americké mladé dámy velmi rádi a jsou na ně moc hodní. Ovšem zase se tu nesmíš cítit až příliš doma, chápeš?«

»Já vůbec nepochybuju o tom, že mě tahle země uspokojí,« rozvážně zdůraznila Isabel. »Mně se tady moc líbí, ale nejsem si jistá, že budu mít ráda ty lidi.«

»Ti lidé jsou moc dobří lidé, zvlášť když si je oblíbíš.«

»Nepochybuju o tom, že jsou dobří,« opáčila Isabel, »ale jsou příjemní ve společnosti? Vím, že mě neokradou nebo neztlučou, ale budou mi příjemní? To já chci po lidech a neváhám to říct, protože toho si vážím. Myslím, že nejsou moc milí k dívkám, aspoň v románech ne.«

»Neznám ty romány,« pokračoval pan Touchett. »Romány toho asi svedou hodně, ale myslím, že nejsou moc přesné. Kdysi jsme tu měli na návštěvě jednu dámu, která psala romány. Byla to Ralphova přítelkyně a on ji sem pozval. Dobře přistupovala k problémům, dokázala se jim postavit čelem, ale nebyl to člověk, na kterého by ses mohla spolehnout, pokud jde o věrohodnost. Asi měla moc bujnou fantazii – nejspíš to bylo v tom. Později jí vyšla kniha, ve které podle všeho zobrazila – ale spíš zkarikovala – mou nehodnou osobu. Já jsem tu knížku nečetl, ale Ralph mi ji předal se zatrhanými hlavními pasážemi. Měl to být popis toho, jak mluvím – mé angličtiny s americkými zvláštnostmi, nosového hlasu, yankeeovských názorů, prostě amerikánství. Ale nebylo to vůbec přesně vystižené – nejspíš neposlouchala moc pozorně. Neměl jsem námitky proti tomu, že popsala mou mluvu, když ji to bavilo, ale nelíbilo se mi, že si nedala tu práci a nevnímala to pozorně. Jistěže mluvím jako Američan – nemůžu mluvit jako Hotentot. A ať je to, jak chce, rozumějí mi tady moc dobře a přitom nemluvím jako ten pán v její knize. Nebyl to Američan – takový neexistuje. Zmínil jsem se o tom jen proto, abych ukázal, že to neodpovídá skutečnosti. Samozřejmě když nemám dcery a paní Touchettová tráví hodně času ve Florencii, neměl jsem moc možností povšimnout si, jak tu zacházejí s mladou dámou. Připadá mi, že s mladými ženami z nižších vrstev se opravdu nezachází moc pěkně, soudím, že lepší postavení mají dívky z vyšších vrstev a do jisté míry i ze střední.«

»Propána,« podivila se Isabel, »do kolika vrstev se tu lidé rozdělují? Řekla bych, že snad do padesáti.«

»Popravdě řečeno nikdy jsem je nepočítal. Nikdy jsem si jich moc nevšímal. To je výhoda, když tu člověk žije jako Američan – nepatříš k žádné vrstvě.«

»To taky doufám!« ozvala se Isabel. »Jen si představte, že patříte k nějaké anglické vrstvě!«

»Soudím, že některé jsou dost příjemné – zvlášť ty nahoře. Pro mě však existují jen dvě sorty lidí: ti, kterým věřím, a ti, kterým nevěřím. A z těch dvou, milá Isabel, ty patříš do té první.«

»Jsem vám nesmírně vděčná,« rychle odpověděla dívka. Způsob, jakým přijímala poklony, někdy opravdu hraničil se suchostí – zbavovala se jich, jak nejrychleji to šlo. Ovšem pokud jde o tenhle rys, někdy ji posuzovali nesprávně, protože zatímco jim připadala necitlivá, ve skutečnosti jen nechtěla dát znát, jak moc ji potěšili. Dát tohle znát, to bylo příliš. »Podle mého Angličani určitě hrozně dbají na konvence,« dodala.

»Je pravda, že mají všechno až příliš pevně dané,« přisvědčil pan Touchett. »Všechno je stanoveno předem – nic neponechávají náhodě.«

»To nemám ráda, když je všechno sjednáno předem,« podotkla. »Radši se nechám překvapit.«

Strýce jako by pobavila tím, jak jasně vyjádřila, čemu dává přednost. »Je ale předem dáno, že budeš mít opravdu velký úspěch,« dodal. »To se ti asi bude líbit, ne?«

»Neuspěju, jestli jsou tak hloupě konvenční. To já nejsem ani v nejmenším, jsem pravý opak. Takže to se jim líbit nebude.«

»Ale ne, v tom se mýlíš,« ujišťoval ji starý pán. »To nemůžeš předem říct, co se jim bude líbit. Nejsou příliš důslední, v tom hlavně tkví jejich zajímavost.«

»V tom případě,« uzavřela Isabel, která stála před strýcem s rukama na pásku svých černých šatů a rozhlížela se po trávníku, »mi to bude vyhovovat!«

7

Ti dva se opakovaně bavili tím, že si povídali o postoji britské veřejnosti, jako by se snad dívka k ní měla obracet, a přitom britská veřejnost prozatím zůstávala naprosto netečná k nějaké slečně Isabel Archerové, kterou osud zavál do toho nejnudnějšího domu v Anglii, jak prohlásil její bratranec. Strýce trpícího dnou málokdy přišel někdo navštívit a paní Touchettová, která nikdy nepěstovala styky s manželovými sousedy, samozřejmě nemohla od nich návštěvy očekávat. Měla však jednu libůstku – ráda dostávala navštívenky. V tom, čemu se obvykle říká společenský styk, se zrovna nevyžívala, ale nic ji nemohlo potěšit víc, než když zjistila, že se stolek v hale bělá těmi podlouhlými sousty symbolického papíru. Samu sebe vnímala jako velice spravedlivou ženu a osvojila si tu svrchovanou pravdu, že nic na tomto světě není zadarmo. Nehrála společenskou roli jako paní Gardencourtu a nečekalo se, že by v okolí někdo zaznamenával její příjezdy a odjezdy. Rozhodně však není jisté, že by necítila jako vadu, že si jich tak málo všímali. Rovněž to, že se jí nepodařilo (vlastně nezaslouženě) vydobýt si v okolí jistou důležitost, nemělo co dělat s jejími trpkými výhradami vůči manželově adoptivní vlasti. Isabel se brzy ocitla ve zvláštní situaci, kdy před tetou hájila britské státní uspořádání, jelikož paní Touchettová měla ve zvyku do této ctihodné instituce vrážet ostny. Isabel naopak pocítila pohnutky ty ostny vytahovat. Ne že by si snad představovala, že ten tuhý starý pergamen mohou nějak poničit, ale protože měla pocit, že by teta mohla svůj nabroušený ostrovtip využívat lépe. Sama byla velmi kritická – což odpovídalo jejímu věku, pohlaví i národnosti. Byla však i hodně citlivá a na suchý přístup paní Touchettové reagovala přímo záplavou morálních úvah.

»A jaký vy máte vlastně názor?« ptala se tety. »Když tady na ničem nenecháte chlup, měla byste mít nějaký vlastní názor. Nezdá se, že by to bylo amerikánství – tam vám taky máloco vyhovovalo. Když já kritizuju, mám názor – a ten je skrznaskrz americký!«

»Moje milá slečno,« odpověděla paní Touchettová, »na světě je tolik názorů, jako je soudných lidí, kteří je mají. Můžeš říct, že to ještě neznamená, že jich bude až tak moc. Americký? To nikdy, ten je úděsně omezený. Můj názor je díkybohu můj vlastní!«

Ta odpověď Isabel připadala lepší, než si přiznávala. Přijatelně odpovídala jejímu způsobu posuzování, ale nepovažovala by za dobré to vyslovit. Z úst osoby mladší a méně osvícené zkušenostmi než paní Touchettová by takové prohlášení zavánělo neskromností, dokonce zpupností. Nicméně když Isabel mluvila s Ralphem, mohla riskovat. Povídali si často a hovory s ním poskytovaly hodně možnosti říkat, co jí slina na jazyk přinese. Bratranec ji škádlil a brzy nabyla přesvědčení, že všechno obrátí ve vtip. Nepatřil však k těm, kteří by nedbali výsad, jež jim taková pověst skýtá. Obviňovala ho z naprostého znevažování, říkala, že se všemu jen směje, včetně sebe. To málo úcty, které v sobě choval, se soustředilo na otce. Na ostatních a ostatním si brousil svůj vtip, ať už šlo o otcova syna, chabé plíce tohoto pána, jeho neužitečný život, neuvěřitelnou matku, přátele (zejména lorda Warburtona), jeho přijatou i rodnou zem, jeho rozkošnou nově nalezenou sestřenku. »V předpokoji mám pořád hudebníky,« svěřil jí jednou. »Mají příkaz bez ustání hrát – a já z toho mám skvělý dvojí užitek: jednak ke mně nedoléhají zvuky okolního světa, jednak si svět myslí, že uvnitř se neustále tančí.« A pokud jste se dostali na doslech Ralphových hudebníků, skutečně jste obvykle slyšeli taneční hudbu, vzduchem se nesly živé valčíky. Isabel často to nekonečné fidlání dráždilo, byla by ráda prošla tím předpokojem, jak ho nazýval bratranec, a vstoupila do jeho pokojů. Isabel neodrazovalo jeho tvrzení, že je to nehostinné místo, s radostí by je byla zametla a uklidila. Připadalo jí jako poloviční pohostinství, že nikdy nesměla vejít, a aby ho za to potrestala, nesčetněkrát do něj tepala svým neotřelým vtipem. Nutno dodat, že vtip používala do značné míry v sebeobraně. Bratranec jí říkal Columbia a obviňoval ji z patriotismu tak plamenného, že přímo spaloval. Nakreslil její karikaturu, kde ji vypodobnil jako velice hezkou mladou ženu oblečenou podle poslední módy v nařasené americké vlajce. V tomto stadiu svého vývoje se Isabel nejvíc děsila toho, že by mohla působit úzkoprse, a hned potom se obávala, že by skutečně byla taková. Nicméně se bez nejmenších zábran vyžívala v bratrancově představě a předstírala, že vzdychá po půvabech rodné země. Chtěla se jevit Američankou do té míry, jakou on jí přisuzoval, a pokud se jí chtěl smát, dávala mu k tomu hojnou příležitost. Bránila Anglii proti jeho matce, ale když ji Ralph úmyslně vychvaloval, aby ji rozdráždil, jak říkala, byla schopna mu v mnoha bodech oponovat. Ve skutečnosti jí tahle malá vyzrálá země připadala sladká jako říjnová hruška. A právě tohle uspokojení tvořilo základ dobrého rozmaru, s jakým brala bratrancovo škádlení, a stejnou mincí mu oplácela. Pokud snad její dobrá nálada někdy ochabovala, pak ne proto, že by jí jeho výpady vadily, ale protože jí Ralpha náhle přišlo líto. Připadalo jí, že mluví jako slepý a že to, co říká, nemyslí upřímně.

»Nevím, co to s tebou je,« podotkla jednou, »ale mám takové podezření, že se přetvařuješ.«

»Myslet si můžeš, co chceš,« odvětil Ralph, který na takhle přímou výtku nebyl zvyklý.

»Nevím, na čem ti vůbec záleží, myslím, že na ničem. Když chválíš Anglii, doopravdy ti na ní nezáleží, Amerika je ti lhostejná, i když se do ní naoko navážíš.«

»Nezáleží mi na ničem jiném než na tobě, sestřenko,« odpověděl Ralph.

»Kdybych mohla věřit aspoň tomu, byla bych moc ráda.«

»Doufám, že ano!« zdůraznil mladík.

Isabel tomu třeba mohla věřit a nebyla by daleko od pravdy. Hodně o ní přemýšlel, vlastně ji měl na mysli neustále. V době, kdy se mu vlastní myšlenky staly břemenem, její náhlý příjezd, který nic nesliboval a byl jen štědrým darem osudu, je osvěžil a zrychlil, dal jim křídla a cosi, za čím letět. Ubohý Ralph se mnoho týdnů utápěl v melancholii a jeho náhled na svět, už ze zvyku ponurý, stínil ještě temnější mrak. Bál se o otce, jehož dna, která se až dosud omezovala na nohy, začínala stoupat do důležitějších partií těla. Na jaře byl starý pán vážně nemocný a doktoři šeptem Ralphovi sdělovali, že další záchvat nemoci by se už zvládal těžko. Teď právě zdá se bolesti polevily, ale Ralph se nemohl zbavit podezření, že je to lest nepřítele, který jen čeká na příležitost náhlého výpadu. Pokud by se takový manévr podařil, naděje na znatelný odpor byly pramalé. Ralph se vždycky samozřejmě domníval, že ho otec přežije – že jeho jméno vyvolá smrtka jako první. Otec se synem si byli blízcí a myšlenka, že zůstane sám se zbytkem neslaného nemastného života, nijak netěšila mladíka, který vždycky tiše spoléhal na otcovu pomoc, pokud šlo o to využít co nejlépe jeho nezáviděníhodné životní situace. S vyhlídkou na to, že přijde o hnací sílu, Ralph ztrácel také jediný zdroj inspirace. Uvítal by, kdyby mohli umřít ve stejnou dobu, ale bez opory v otcově společnosti by sotva měl trpělivost čekat na vlastní konec. Nepoháněl ho ani pocit, že by scházel matce, pro ni platila zásada nikdy ničeho nelitovat. Jistěže ho napadlo, že není k otci zrovna laskavé přát si, aby z těch dvou ta činorodá, spíš než pasivní strana poznala tu ránu. Pamatoval si, že starý pán vždycky zacházel s jeho předpovědí časného konce jako s chytrým omylem, který by s chutí zdiskreditoval tím, že by umřel jako první. Ovšem z těch dvou triumfů – buď že by vyvrátil názor záludného syna, anebo setrval ještě trochu déle ve stavu bytí, který měl rád přes veškerá jeho omezení, Ralphovi nepřipadalo hříšné doufat, že panu Touchettovi bude dopřáno to druhé.

Byly to zajímavé otázky, ale Isabelin příjezd jim učinil přítrž. Dokonce dával tušit, že nesnesitelná nuda, která by zavládla poté, co by přežil bodrého otce, by mohla najít i nějaké řešení. Přemítal o tom, jestli snad k té přirozené mladé ženě z Albany chová »lásku«. Soudil však, že vzato kolem a kolem tomu tak není. Poté, co se znali týden, se v tomto smyslu už rozhodl a s každým dnem si připadal jistější. Lord Warburton měl pravdu – je to skutečně zajímavá osůbka. Ralph se trochu divil, že na to soused přišel tak brzy, a pak si řekl, že je to jen další důkaz přítelových skvělých schopností, které vždycky velmi obdivoval. Pokud měla sestřenka Ralphovi poskytovat pouze zábavu, uvědomoval si, že je to zábava vyššího řádu. Taková povaha, říkal si, skutečná vášnivá síla, je to nejkrásnější, co v přírodě je. Je to lepší než nejlepší umělecké dílo – než řecký basreliéf, než krásný Tizian, než gotická katedrála. Je moc příjemné dostat takový dárek, kde by ho člověk čekal nejméně. Nikdy jsem snad nebyl sklíčenější a znuděnější než ten týden předtím, než přijela. Nikdy jsem nečekal méně, že se mi stane ještě něco příjemného. A najednou jako by poštou přišel Tizian, abych si ho pověsil na stěnu; nebo řecký basreliéf nad krb. Do ruky se mi dostal klíč k nádherné stavbě a pokyn, abych vešel a obdivoval ji. Byl jsi, chlapče, smutně nevděčný, ale teď už bys měl držet jazyk za zuby a nikdy si nestěžovat. Cit za těmito úvahami byl naprosto pravdivý, ale nebylo tak docela pravda, že Ralph dostal klíč do ruky. Sestřenice je moc chytrá dívka, která dychtí po znalostech, jak už jednou řekl. Ale ona ty znalosti potřebovala a jeho postoj k ní, třebaže nad ní neustále přemítal a kritizoval ji, nebyl postoj soudce. Obhlížel tu stavbu zvenčí a velice ji obdivoval. Nahlížel okny dovnitř a získal dojem stejně krásných proporcí. Ale měl pocit, že ji vidí jen v občasných záblescích a že ještě nestál pod její střechou. Dveře byly pevně zavřené, a i když měl klíče v kapse, žil v přesvědčení, že by se k nim žádný nehodil. Byla inteligentní a velkomyslná, měla příjemnou, svobodnou povahu – ale co ze sebe udělá? Tahle otázka mu připadala nezvyklá, jelikož u většiny žen jste neměli ani možnost se na něco takového zeptat. Většina žen totiž ze sebe neudělala vůbec nic: trpně, s větším či menším půvabem čekaly, až se objeví nějaký muž a určí jim jejich osud. Originalita Isabel tkvěla v tom, že budila dojem vlastních záměrů. »A ať už je uskuteční kdykoli,« říkal si Ralph, »rád bych byl u toho a viděl to!«

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Portrét dámy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.