Překlad:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Katy Evans: V podsvětí

Vydání první

Copyright © 2014 by Katy Evans

All rights reserved

Originally published by Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1921. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Rogue vydaného nakladatelstvím

Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0091-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0092-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

KATY EVANS

V PODSVĚTÍ

Snům, které se plní,

a CeCe, snu, který se splnil.

PODĚKOVÁNÍ

Z celého srdce děkuji svému manželovi, svým dětem a rodičům za jejich nekonečnou trpělivost, lásku a podporu během celé té doby – od promýšlení přes psaní a redakci až po to nekonečné, nekonečně povídání o „tom“.

Děkuji Stacey Suarezové za to, že je ta nejlepší trenérka a kamarádka. Za to, jak skvělá je sportovkyně, že si dokonce povídá s mými postavami stejně jako já.

Děkuji svým milovaným kamarádkám spisovatelkám za jejich podporu, povzbuzení a za to, jak báječné jsou, vždy ochotné číst, povídat si a plakat nebo se se mnou smát, a tím myslím tebe, Monico Murphyová, Jen Fredericková, Liso Desrochersová, Christino Laurenová, J. A. Redmerskiová a i vás, mé drahé VP dámy, Kim K., Kylie, Kim J, Renee a Joanno. Děkuji za to, že mám takové přátele.

Děkuji CeCe. Svou lásku a vděk jsem ti vyznala už v tom dlouhém dopisu, ale chci to říct znovu. Děkuju za to, že jsi četla V podsvětí, když to byl ještě neotesaný rukopis, a žes Mel a Greysonovi tak fandila.

Děkuji Kati Brownové, nejsi jen žena plná inspirace, která mi toho tolik dala. Nejradši bych vzala tvůj mozek a půjčila si ho, tak moc obdivuji, jak moudrá jsi.

Děkuji báječné Angie, Daně, Milase, Nedě a Margie, děkuji vám za vaši podporu. Moc si vašeho přátelství vážím. Zbožňuju vás, holky!

Megan, děkuju za to, že jsi mi pomohla dostat tenhle rukopis báječnému týmu v Gallery Books.

Děkuji Anitě S. za pečlivé pročtení.

Děkuji Lori a Gel, jste mí andělé, kteří mi pomáhají vydržet tempo, které jsem si sama nastavila!

Děkuji všem blogerům, kteří byli obrovskou podporou mým postavám i příběhům. Nemám slov, kterými bych vám dostatečně poděkovala. Ale děkuji za to, že jste otevřeli dveře, které mi byly předtím uzavřené. Děkuji za to, že podporujete autory v jejich tvorbě. A děkuji za to, že jsme díky vám poznali ty nejskvělejší čtenáře na světě.

Děkuji své agentce Amy za její moudrost, podporu, upřímnost, povzbuzení a trpělivost. Velmi ji obdivuji a jsem nevýslovně šťastná, že jsem ji našla. Nebo spíše jsem nevýslovně šťastná, že ona našla mě!

Děkuji svému báječnému redaktorovi Adamovi za jeho podporu mým knihám a mé kariéře; děkuji publicistkám Nině Bocciové, Jules a Kristin a skvělé Jen Bergstromové a jejímu úžasnému týmu v Gallery Books – jsem šťastná a vděčná, že mohu spolupracovat s tak talentovanými lidmi. Děkuji vám všem za to, co děláte.

A děkuji také vám, čtenářům. Moc pro mě znamená, že jste mě i mé příběhy tak podpořili. Děkuji vám!

SEZNAM SKLADEB

„WAITING FOR SUPERMAN“ od Daughtry

„THE HAUNTED MAN“ od Bat for Lashes

„STORY OF MY LIFE“ od One Direction

„MILLION DOLLAR MAN“ od Lany Del Rey

„DARK HORSE“ od Katy Perry

„GRAVITY“ od Alexe & Sierry

„HOME“ od Daughtry

„XO“ od Beyoncé

„SAY SOMETHING“ od Alexe & Sierry

„THE LAST SONG EVER“ od Secondhand Serenade

„THIS IS WHAT IT FEELS LIKE“ od Armina Van Buurena

TEN PRAVÝ

Melanie

Už jako hodně malá jsem se naučila, že v životě není nic jisté. Život sám není jistý, ani přátelství, ani láska. Ale máte-li to první, získáte jistotu, že můžete navazovat přátelství, prožít svůj život a hledat lásku.

Uplynulo dvacet čtyři let a já stále hledám. Vím, co se říká o lásce: přijde, když to nejméně čekáte, a nikdy to není takové, jaké si to představujete. Já ale vím přesně, jaké to bude. Jako by mě smetla bouře. Jsem připravená. Připravená, že mě rozerve a zároveň něžně obejme. Jsem připravená na pád, tvrdý pád až na dno, ale na tom nezáleží, hlavně když ho konečně najdu. Toho muže bez tváře a beze jména, vedle kterého mi všichni ostatní budou připadat jako malí kluci.

Občas před sebou vidím jeho tvář, a přestože je jako v mlhách, cítím ho, silnou, pevnou skálu, kterou snad bude, a čekám, protože jedno vím naprosto jistě: nikdy nepřestanu žít naplno, milovat své přátele a hledat lásku. Vím zcela jistě, že až ho najdu, bude přesně takový, jakého jsem si ho vysnila. Dokonalý v každém směru.

Pro mě bude naprosto dokonalý.

1

DUCH

Greyson

Ptáka mám zabořenýho do těla sténající ženy, když uslyším vrzání předních dveří. Vytrhnu se z ní, popadnu deku a hodím ji na ni. Zasténá na protest, ani na vteřinu nechce být bez mýho ptáka.

„Zakryj se, zlato, máš tři vteřiny…“

Dvě.

Jedna.

První se ve dveřích objeví Derek. „Tvůj otec tě chce.“

Hned za ním vidím svýho debilního nevlastního bratra Wyatta. Nevypadá, že by mě viděl moc rád. Co na to říct? Je to vzájemný. Hodím na sebe džíny.

„To poslal vás dva?“ zeptám se skoro pobaveně. „Kdybych byl ženská, možná by to i ranilo mý city.“

Oba muži vejdou do pokoje a rychle ho kontrolují. Můj pohyb ani nezahlédnou. Do vteřiny držím Dereka u zdi a Wyatta mám v kravatě. Trhnu s nimi, aby byli čelem ke dveřím, a pak už jen sleduju, jak dovnitř vchází zbytek mužů. Je jich sedm, plus ti dva, co je držím. Můj otec na mě poslal devítičlenné komando vykonavatelů – každý muž má jiné schopnosti. Žádný z nich ale není tak schopný jako já.

„Víš moc dobře, že jak jde o tebe, je devět chlapů potřeba,“ ozve se Erik Slater, bratr a pravá ruka mého otce, a vejde dovnitř. Erik je drsný, tichý a nebezpečný. Je to můj strýc, a když jsem dospíval, byl mi otcem. Naučil mě životu v otcově soukromé mafiánské organizaci. Ne, nenaučil mě životu. Naučil mě, jak přežít. Naučil mě využít příležitosti ke svému prospěchu. Jen díky němu jsem teď chytřejší, silnější a tvrdší. Naučil jsem se všechno, co se naučit dalo, znásobeno milionkrát větší silou. Silou zabít, nebo být zabit. Nezáleží na tom, jestli ty schopnosti využiješ. Je to jen pojistka. Víš, co je to pojistka, chlapče? Lidi, kteří mají pojistku, ji sotvakdy využijí. To ti, co jim je u prdele, ji nakonec potřebují. Vidíš šíp? Využij ho. Vidíš nůž? Vezmi ho, vrhni, nauč se, jak ho použít co nejefektivněji s co nejmenší námahou…

Já mám všemožné pojistky. Můj mozek je jako počítač, naprogramovaný, aby do vteřiny vyhodnotil, co nejhoršího se může v dané situaci stát. Teď vím naprosto jistě, že ti muži jsou ozbrojení. Někteří mají dvě zbraně, v ponožkách, na zádech za opaskem, v pouzdrech pod sakem. Erik sleduje, jak si každého z nich pozorně prohlížím, a usměje se, evidentně hrdostí. Rozevře díly saka a shlédne na pistoli na boku. „Chceš moji hračku? Do toho, Greyi.“ Vytáhne ji a podá mi ji pažbou napřed.

Pustím oba muže, které stále svírám, právě když vycítím, že Wyatt je dvě vteřiny od omdlení. Pak je znovu chytím a mrštím s nimi o zeď. „Je mi u prdele, co mi můj otec chce,“ prohlásím.

Erik se rozhlédne po ložnici. Můj byt je dokonale uklizený. Nemám rád nepořádek. Mám určitou pověst a taky rád slyším i spadnout špendlík… i díky tomu jsem tyhle idioty slyšel vejít.

„Pořád vojíždíš kurvy? S tou svojí zatracenou tvářičkou bys tu mohl mít bohyni, Greyi.“

Stočí pohled na ženu v mé posteli. Není to žádná krasavice, to je fakt, ale docela pěkná je. Leží tu s vystrčeným zadkem a nečeká ode mě nic jinýho než prachy. Prachy, který jí můžu dát. Prachy a ptáka, obojího mám víc než dost.

Zvednu ze země šaty a hodím je po děvce. „Čas vypadnout a vrátit se domů, zlato.“ Pak se obrátím na Erika. „Moje odpověď je ne.“

Vytáhnu několik bankovek z balíčku na nočním stolku a vrazím je té děvce do ruky. Předvede nám úplnou šou, když si je zastrčí do podprsenky. Muži pak ustoupí, aby mohla projít, někteří na ni zapískají a ona je vyfakuje.

Erik ke mně přistoupí a ztiší hlas. „Má leukémii, Greysone. Chce předat vládu svému synovi.“

„Nedívej se na mě, jako bych ho snad měl politovat.“

„Jsme teď už čistí. Nikoho nezabíjíme. Všechny obchody jsou striktně finanční. Nemáme už žádné otevřené nepřátele. Underground je úspěšná firma a on ji chce oficiálně předat svému synovi. Máš snad v žilách místo krve led, že mu chceš odepřít i poslední přání?“

„Co můžu říct, v žilách mi koluje jeho krev.“ Popadnu černé triko a obleču si ho, ne snad z nějaké cudnosti, ale abych si mohl uložit do pouzder svoje děti. Svůj glock, nůž Ka-Bar, dva menší nože, dvě vrhací hvězdice.

„Chlapče…“ Přistoupí ke mně ještě blíž a já se mu zadívám to temného oka – ne do toho umělého. Neviděl jsem ho několik let. To on mě naučil, jak používat osmatřicítku speciál. „On umírá,“ prohlásí důrazně a chytne mě za rameno. „Nepotrvá to dlouho. Má před sebou šest měsíců, možná míň.“

„Divím se, že si myslí, že mě to zajímá.“

„Možná kdyby ses vykašlal na ženský, začal by ses zajímat. My –“ ukáže na muže v místnosti, „chceme, abys to byl ty, kdo převezme moc. Budeme ti věrní.“

Založím si paže a zadívám se na svého nevlastního bratra Wyatta, pana „Přiběhnu na písknutí“ – mazlíčka mého otce.

„Jestli to znamená, že mu mám lézt do prdele a dělat, co řekne, tak ne, díky.“

„Budeme věrní tobě,“ upřesní. „Jenom tobě.“

Trhne hlavou směrem k chlapům. Jeden z nich se řízne do dlaně. Ostatní ho následují.

Na podlahu mého bytu začne kapat krev.

Erik skloní hlavu a také se řízne do dlaně. „Přísaháme ti svou věrnost.“ Napřáhne krvácející ruku.

„Já nejsem váš vůdce,“ namítnu.

„Budeš jím, když ti řeknu, že tvůj otec se konečně rozhodl, že ti sdělí, kde se nachází tvá matka.“

Krev mi v žilách ztuhne. Hlas mi zhrubne, když se o ní Erik zmíní. „Co víš o mé matce?“

„On ví, kde je, a ta informace zemře s ním, jestli se k nám nepřidáš. Z morfinu má halucinace. Musíš se vrátit, Greysone.“

Ve tváři mi není poznat, jaký chaos mi teď bouří v nitru. Moje matka. To jediné dobré, co mě kdy potkalo. Nikdy nezapomenu na její tvář, když jsem poprvé zabil. Přímo před jejíma očima jsem ztratil svou lidskost a má matka tak viděla, jak se z jejího syna stalo pouhé zvíře.

„Kde je?“ zavrčím.

„Je teď na cestě na místo dalšího zápasu. Máme připravené letadlo, abychom se tam s ním setkali.“

Sbalím si věci do černého cestovního pytle. Laptop. Další zbraně. Když máte jednat s mým otcem, nemůžete s ním jednat přímo. Můj otec mě naučil, jak kličkovat. Asi jsem se to naučil od toho nejlepšího. Popadnu svůj multifunkční kapesní nůž a říznu se do dlaně. Přijmu Erikovu ruku a naše krev se promísí.

„Dokud ji nenajdeme,“ zašeptám. Ostatní muži k nám přistoupí a potřesou si se mnou rukou.

Každému se zadívám do očí. V mém pohledu můžou vyčíst hrozbu a já vím, že pokud mě dobře znají, jsou si jí vědomi.

Bez ohledu na to, co je řečeno nebo co se děje, nikdy z nikoho nespouštím zrak. Trhnutí očima doleva nebo doprava, jen jedno drobné trhnutí mi prozradí víc, než kdybych se naboural do jejich počítače.

I to však dělávám.

Nikomu nevěřím. Moje pravá ruka nevěří levé. Z těch devíti mužů, kteří přede mnou stojí, je Erik Slater ten nejmocnější. Jemu věřím ze všech nejméně. A jak to tak bývá, ze všech devíti mi nejvíc záleží právě na něm. Na něm a na mém kamarádovi C. C. Hamiltonovi – ale C. C. se mnou byl v kontaktu i potom, co jsem odešel, a potají mi pomáhal najít mou matku. Věřím mu natolik, nakolik jsem jen schopný věřit lidské bytosti. Což znamená, že ho podrobím sakra důkladnému výslechu pokaždé, když se ukáže. Nikdy nemůžu vědět se stoprocentní jistotou, jestli o jeho cestách za mnou můj otec neví.

Zatraceně, i když mi přísahali svou krví, stejně budu muset každého z nich podrobit zkoušce věrnosti, pokud jim mám alespoň trochu důvěřovat.

O jeden let později najdeme mého otce v uzavřené místnosti plné bezpečnostních kamer, v aréně Undergroundu v Los Angeles. Underground je naše živobytí. Místo, kde se ze sebe každý rok dvakrát nebo třikrát týdně snaží zápasníci navzájem vymlátit duši. My tyhle akce organizujeme, prodáváme vstupenky, domlouváme zápasy ve starých skladištích, v barech, na parkovištích – kdekoli, kam se vejdou lidi a kouká z toho dobrý kšeft. Jen vstupenky nám vydělávají majlant. Sázky na vítěze nám ale vynášejí desetkrát víc.

Dnes jsme v bývalém skladišti předělaném na bar, plném vřeštících lidí a krvavých zápasů. Kdysi jsem si plánování užíval, hledal jsem strategická místa, kde by se mohly zápasy odehrávat, kombinoval, který boxer by se mohl postavit kterému protivníkovi, ale to teď už má na starosti zbytek týmu. Všechno od organizování přes zápasy až po sázení.

Zamířím s Erikem dolů, protože zápasy se odehrávají v podzemí. Očima přelétnu dav, odhaduju počet návštěvníků, zjišťuju umístění bezpečnostních kamer a východů.

Projdeme úzkou temnou chodbou až k posledním dveřím, které Erik trhnutím otevře.

„Mám tvou přítomnost zde chápat tak, že přijímáš mou nabídku?“ zeptá se můj otec, jakmile se dveře otevřou a já vejdu dovnitř. Rozhlédnu se po možných východech a oknech a spočítám lidi.

Zasměje se, ale zní to slabě.

„Až skončíš s uvažováním, jestli tu někde neschovávám ostřelovače připraveného tě sejmout, možná bys mohl přistoupit blíž. Někdo by si mohl myslet, že tě má pouhá přítomnost uráží.“

Chladně se na něj usměju. Juliana Slatera jeho nepřátelé nazývají „Zabiják“; má pověst člověka, který problémy urovnává postaru. I když je teď zesláblý a v kolečkovém křesle, nepodceňoval bych, čeho je můj otec schopen. Jeho ničivá moc by se dala přirovnat k jaderné bombě. A sotva mě spatří, už po mně ten bastard hází svými slovními zvratky.

„Zdáš se silný jako býk, Greysone. Vsadím se, že pořád jen tak pro zábavu převaluješ pneumatiky a v posteli zvládneš několik kurev naráz. Dal bych víc než pěťák, abych věděl, co si teď myslíš, a ty víš, jak nerad utrácím peníze. Zatraceně, ty víš, čeho jsem schopný, když mi někdo ukradne byť jen cent.“

„To vím moc dobře. Dělal jsem pro tebe špinavou práci. Takže ti ten pěťák teď ušetřím. Přemýšlím, proč bych měl čekat, než zhebneš. Klidně bych ti teď mohl odpojit kyslík a bez námahy se o tebe postarat.“ Pomalu se na něj chladnokrevně usměju, ze zadní kapsy džín vytáhnu černé kožené rukavice a začnu si jednu z nich natahovat.

Mlčky mě chvíli pozoruje. „Až s tím dokonalým projevem neúcty skončíš, jdi se umýt, Greysone.“

Jeden z mužů ke mně přistoupí s oblekem v ruce.

Pomalu a s klidem si natáhnu i druhou rukavici.

„Platí totéž, co dřív. Nikdo nebude znát tvé jméno,“ pokračuje otec o něco mírnějším tónem. „Coby můj syn můžeš mít peníze i život, jaký chceš – vlastně tě vybízím, aby sis žil jako princ. Ale chci, abys do toho dal svou mysl i své srdce. Práce je na prvním místě. A chci na to tvoje slovo.“

„Srdce nemám, ale můžu ti dát svou mysl. Jediné, na čem záleží a na čem kdy bude záležet, je práce. Já JSEM moje práce.“

Ticho.

Měříme se pohledem.

Vidím v jeho očích respekt a – jen možná – trochu strachu. Už mi není třináct, už mě nemůže zastrašit.

„Za pět let, co jsi byl pryč, moji klienti…,“ začne, „na nás v Undergroundu nespatřili jedinou slabinu. Nesmíme dovolit, aby nám někdo dlužil byť jen cent, jinak v nás uvidí slabochy. Je tedy potřeba, aby ti, kdo nám dluží, své dluhy uhradili.“

„Proč na to nepošleš ty svoje přisluhovače?“

„Protože nikdo není tak čistý jako ty. Ani zápasníci nevědí, kdo jsi. Po tobě nikdy nezbude ani stopa. Dovnitř a ven, bez obětí a se stoprocentním úspěchem.“

Erik vytáhne starou berettu mého otce a nabídne mi ji jako symbol smíru. Když ji pak sevřu v ruce, něco málo pod kilo oceli, přistihnu se, že ji bezmyšlenkovitě otočím a namířím na otcovo čelo. „Co kdybych ti teď přikázal, ať hned spustíš, kde je moje matka?“

Chladně se na mě zadívá. „Povím ti to. Ale až budeš se svou prací hotov.“

Pozvednu zbraň. „Mohl bys předtím umřít, starochu. Už teď jsi na půl cesty do hrobu a já ji chci vidět.“

Otec trhne pohledem na Erika, pak na mě. Přemýšlím, jestli mi bude Erik opravdu „věrný“, když je tu teď otec před námi, živý a v rámci možností i zdravý.

„Jestli zemřu,“ odpoví otec, „místo, kde je, se dozvíš v obálce, která je už teď umístěná v bezpečnostní schránce. Ale já ti neprozradím ani hovno, dokud nevyřídíš dluh každého, kdo je na tom seznamu, a nedokážeš mi tak, že jsi mi – i po těch letech odloučení – věrný. Udělej to, Greysone, a Underground bude tvůj.“

Erik dojde k bedně u zdi a vyndá z ní dlouhý seznam.

„Tvoje pravé jméno neprozradíme,“ ujistí mě tiše, když mi seznam podá. „Teď jsi Vykonavatel, náš Výběrčí. Používej svou předchozí přezdívku.“

„Duch,“ pronesou ostatní muži v místnosti s téměř zbožnou úctou. Jsem duch, protože nemám žádnou identitu a nezanechávám po sobě žádné stopy. Mobily měním jako ponožky. Nejsem nic, neexistuju, nejsem ani člověk.

„Možná na své staré jméno už neslyším,“ opáčím a sbalím ruce v kožených rukavicích v pěst. Pak je povolím a podívám se na seznam.

„Uslyšíš na něj, protože jsi můj syn. A chceš se s ní setkat. Tak se jdi převléknout a pusť se do toho seznamu.“

Projedu jména odshora dolů. „Čtyřicet osm lidí, které mám vydírat, vyděsit, mučit nebo prostě okrást, abych zjistil, kde se nachází moje matka?“

„Čtyřicet osm lidí, kteří mi dluží. Kteří mají něco, co mi patří a co teď chci zpátky.“

V kostech ucítím známý chlad, když vezmu oblek a zamířím ke dveřím. V duchu počítám, jak dlouho mi zabere zjistit si o dlužnících nutné informace. Kolik měsíců mi potrvá se s nimi se všemi setkat a domluvit se s nimi po dobrém – a pak po zlém.

„Ach, a synku,“ zvolá za mnou. Když se otočím, promluví silným hlasem. „Vítej zpět.“

Chladně se na něj usměju. Protože není nemocný. Na to bych vsadil tenhle seznam. Ale chci najít svoji matku. To jediné, co jsem ve svém životě miloval. Jestli budu muset zabíjet, abych ji našel, pak to udělám.

„Doufám, že budeš umírat pomalu,“ ucedím a zadívám se mu do těch jeho chladných, temně šedých očí. „Pomalu a v bolestech.“

2

HRDINA

Melanie

Někdy jediný způsob, jak se přestat litovat, je začít si užívat.

Ve vzduchu se vznáší očekávání, těla se o sebe otírají, sama jsem uvězněná mezi ostatními tanečníky. Cítím, jak se nás ve vírech zmocňuje radost a nadšení, opájí mě.

Tělo mám z tancování zvlhlé potem, hedvábná zlatavá halenka a sukně mi lnou ke kůži tak těsně, že mi hebká látka ani podprsenka neskryjí bradavky. Přitahují pohledy mužů.

Večer však už pokročil a lidé tu jsou v rauši z hudby, z tance.

Zajela jsem sem, protože klient, kterému jsem zařizovala interiér tohoto baru a restaurace v jednom, pozval mě, mého šéfa a kolegy, abychom se tu zastavili. Souhlasila jsem s tím, že si dám jeden drink, měla jsem jich ale o něco víc a ta poloprázdná sklenka, kterou držím v ruce, je opravdu poslední.

Přistoupí ke mně muž.

Neujde mi jeho úsměv, z kterého je na první pohled jasné, že mě chce. „Chceš si se mnou zatančit?“

„Vždyť už tancujeme!“ odpovím a zhoupnu se v bocích.

Chlap mě chytne kolem pasu a přitáhne si mě k sobě. „Myslel jsem, jestli si se mnou zatančíš v soukromí. Někde jinde.“

Podívám se na něj. Jsem jako v mlhách, točí se mi hlava. Chci s ním tancovat?

Je roztomilý. Ne sexy, ale roztomilý. Za střízliva by pro mě byla taková roztomilost jasná stopka. Ale když jsem opilá? Roztomilost beru. Snažím se vyčíst odpověď z reakce svého těla. Mravenčení. Touha. Ale nic dalšího. Stále cítím jen… beznaděj.

Usměju se, abych mu to odmítnutí usnadnila, a odtáhnu se od něj, on si mě ale k sobě znovu přitiskne a na rovinu mi do ucha zašeptá: „Fakt tě chci vzít k sobě domů.“

„No samozřejmě že chceš.“ Zasměju se a pak rozpustilým, ale rozhodným zavrtěním hlavou odmítnu drink, který mi nabízí.

Myslím, že jsem už dost opilá, a to ještě budu muset řídit, abych se dostala domů.

Nechci ale rozzlobit potenciálního klienta, tak ho políbím na tvář a řeknu: „Ale díky,“ a zamířím pryč. Popadne mě za zápěstí, zastaví mě a otočí. V jeho očích žhne oheň a chtíč.

„Ne. Vážně. Chci tě vzít domů.“

Znovu si ho prohlídnu. Vypadá, že má peníze, a působí docela arogantně. Přesně ten typ, co mě vždycky využije. Najednou se cítím ještě beznadějněji, zranitelněji. Moje nejlepší kamarádka se za necelý měsíc vdává. A dopad, jaký ta svatba bude mít na mě, není špatný. Je ještě horší. Mnohem horší, než by si kdo dokázal představit. Oči mě pálí, jen co na to pomyslím, protože to, co moje nejlepší kamarádka Brooke má – dítě a milujícího manžela –, je mým snem už tak dlouho, že si ani nevzpomínám, jestli jsem někdy snila o něčem jiném.

A teď tu přede mnou stojí chlap, co se se mnou chce vyspat, a já zas zvažuju, že to udělám. Protože to pokaždé udělám. Pokaždé přemýšlím, jestli je to on, jestli je to možná právě on, kdo je pro mě ten vyvolený. Potom se vždycky druhý den probudím sama, kolem sebe jen pár použitých kondomů, a zas začnu přemýšlet, jestli jsem vážně dobrá jen na to jedno. Nejsem ničí královna, nejsem ničí Brooke. Ach, bože, proč mi nikdo konečně neřekne: Kdy už přestaneš líbat žabáky? Nikdy, to je to. Pokud chcete najít svého vysněného prince, pak to musíte zkoušet, znovu a znovu, až se jednoho dne probudíte a zjistíte, že jste Brooke a že ten muž před vámi upírá zrak jen a pouze na vás.

„Podívej, s tebou jsem to dělala už tisíckrát,“ povzdechnu si smutně a rezignovaně potřesu hlavou.

Chlap povytáhne obočí. „O čem to mluvíš?“

„O tobě. Dělala jsem to s tebou.“ Mávnu na něj, od hlavy po paty, ukážu na jeho elegantní oblečení a mám co dělat, aby mě smutek a zklamání nesrazily na kolena. „Spala jsem s tebou… snad už tisíckrát. A nefungovalo to.“ Otočím se k odchodu, on mě ale chytí a znovu si mě k sobě přitiskne.

„Bloncko, se mnou jsi nikdy nespala,“ opáčí.

Ohlédnu se na něj a jsem v pokušení mu říct, aby mě přece jen vzal k sobě, protože se tak moc chci cítit zas hezky.

Ale dneska odpoledne jsem byla u své nejlepší kamarádky, kde jsem zahlédla, jak ji líbá její muž, tak dlouze a vášnivě. Tím svým hlubokým, něžným hlasem jí šeptal, jak je sexy a jak moc ji miluje, a já v tu chvíli chtěla brečet.

V nitru pořád cítím, jakou láskou byl ten okamžik prodchnutý, a ani noc plná tance mi nedovolila zapomenout, že mě nikdo nemiluje. Když jsem viděla, jak kamarádku líbá její muž, jak ji opravdu líbá, a pak si uvědomila, že teď na mě bude mít ještě míň času, protože už má jiné priority, a sice svou nádhernou rodinu, začala jsem mít znovu ten neodbytný pocit, že já takovou lásku, jakou sdílí ti dva, nikdy nenajdu. Ona byla vždycky ta zodpovědná, hodná a poslušná holka, ale já… nejsem.

Já jsem holka pro zábavu.

Holka jen na jednu noc.

„No tak, bloncko,“ šeptá mi naléhavě do ucha, protože cítí mou nerozhodnost.

Povzdechnu si a otočím se. Přitáhne si mě blíž a zadívá se mi na rty, jako by se mě snažil vybídnout k polibku. Miluju doteky. Brooke mi říká mazlík. Mám ráda blízkost, kontakt. Potřebuju to, jako potřebuju dýchat. Nikdy však dotek žádného muže nepronikne mou kůží. A přesto jsem pokaždé v pokušení, protože si říkám, že TEN PRAVÝ je hned za rohem a nemůžu to přece nezkusit.

Nakloním se k němu a bojuju přitom s pokušením políbit ještě jednoho žabáka. Jsem však rozhodnutá, proto řeknu: „Ne. Vážně. Díky. Pojedu domů.“ Zastrčím si kabelku do podpaží, připravená odejít, když uslyším burácení, z kterého se otřesou tónovaná skla vysokých oken.

Dveře se rozrazí a dovnitř vpadne úplně promočený pár. Žena si otřepe rozpuštěné mokré vlasy a zasměje se.

„Panebože!“ vykřiknu. Žaludek se mi stáhne, když si uvědomím, že venku sakra prší.

Rozběhnu se ke dveřím, když tu vezme za kliku mužská ruka v černé rukavici a galantně mi dveře otevře. Skoro zakopnu a ten muž mě chytne za loket, aby mi pomohl.

„Pomalu,“ vybídne mě hrdelním hlasem. Drží mě a já jen zoufale zírám na protější stranu ulice na světle modrého mustanga. Na svůj jediný majetek. Který musím prodat, protože zoufale potřebuju peníze. A kdo ho teď bude chtít? Je to kabriolet a už je trochu postarší, ale je tak jedinečný, až je přímo kouzelný. Bílý interiér, bílá plátěná střecha. A teď stojí v tom dešti, střechu má staženou a pomalu se z něj stává můj osobní Titanic na čtyřech kolech.

A celý můj život se právě potápí spolu s ním.

„Chápu podle tvýho výrazu smutnýho štěněte dobře, že to je tvoje auto?“ ozve se zas ten hluboký hlas.

Bezmocně přikývnu a pak zvednu k tomu cizinci oči. V dálce se zablýskne a světlo ozáří jeho tvář.

A já nedokážu promluvit.

Nebo myslet.

Nebo dýchat.

Jeho pohled mě uvězní a už nepustí. Dívám se do hlubin jeho očí a nemůžu si nevšimnout, jak je pohledný. Silná čelist, vysoké lícní kosti, výrazné čelo. Nos má normální, úzký a elegantní, rty plné, pevné a… a bože, s ním bych si dala říct. Vítr mu čechrá tmavé vlasy. Je vysoký a v ramenou široký. Na sobě má tmavé kalhoty a černý rolák, v kterém vypadá elegantně i nebezpečně zároveň.

Ale jeho oči.

Nedokážu rozluštit jejich barvu. Nejde však jen o jejich barvu. To ten pohled, ta záře v nich. Husté černé řasy rámují jeho oči zářící jako diamanty za nejjasnějšího dne. A právě teď si mě prohlížejí stejně pozorně, se stejnou silou jako rentgenový paprsek. Spatřím v nich jiskřičky, jako bych ho něčím – já – pobavila, tohoto muže, tohoto… kruci, nevím, jak ho popsat. Je to Eros. Sám Kupid. Bůh lásky z masa a krve.

Kdysi jsem si myslívala, že Kupid do svých obětí střílí šípy, ale nepřijde mi, jako by mě zasáhl šíp. Spíš jako by do mě narazila letící raketa.

Stojím tu, přede mnou metr osmdesát čirého sexu, který mi rukou v rukavici vytrhne klíčky a druhou mi položí na bok. A já to cítím. Cítím, jak mi jeho dotek proniká do těla, do mého nitra, do podbřišku a ještě níž, až do nohou.

„Zůstaň tu,“ zavrčí mi do ucha, pak si vytáhne límec roláku, až ho má skoro jako kapuci, a vyběhne na ulici.

Zamíří k mému autu, které je už skrz naskrz promočené. Ulicí se žene silný vítr, musím si přidržovat sukni, jinak by se mi zvedla k pasu.

„Vytáhni střechu!“ vykřiknu do burácejícího větru, náhle odhodlaná stejně jako on zachránit své auto.

„Já to zvládnu, princezno!“ Nasedne, nastartuje a střecha se začne zvedat a pak se… zastaví.

A už se ani nepohne.

Zaskřípe na protest a poté ta zrádkyně začne zas klesat.

„ACH, BOŽE, SAKRA!“ Rozběhnu se do ulice. Kapky deště mě začnou bombardovat jako výstřely z děl, do vteřiny jsem úplně promoklá. V tu chvíli chci zaječet: Táhněte k čertu! Moje auto, jediná věc v mém životě, která za něco stála, je zničené. Chce se mi křičet.

„Děláš si legraci? Vrať se pod střechu!“ Chlap vystoupí a jediným pohybem si přetáhne rolák přes hlavu. Drží mi svetr nad hlavou, aby mě tak ochránil před deštěm, a popožene mě zpátky k nízké budově.

„Ne! Chci ti pomoct. Moje milované auto!“ křičím a tlačím do něj. Snažím se ho přinutit, aby ustoupil, on je ale o hlavu vyšší a snad z oceli.

„O tvoje auto se postarám,“ slíbí. Podá mi promočený rolák a dodá: „Podrž mi to.“ Pak se rozběhne zpátky.

Pod svetrem měl bílé triko, které mu teď lne k hrudi. Přeřadí na manuální ovládání a pokusí se vytáhnout střechu zpátky nahoru.

Po pažích mu stékají kapky deště, nasáklé triko se mu lepí ke kůži a zdůrazňuje každý sval. Páni. Není jen pohledný; právě vyšplhal na první příčku mojí hitparády nejrajcovnějších chlapů na světě. Nemůžu spustit pohled z jeho těla, nedokážu se nabažit ani jeho pohybů.

Městem znovu zaburácí hrom, když se mu konečně povede vytáhnout střechu a pokyne mi, abych k němu došla. Zevnitř mi otevře dveře, já se rychle posadím na místo spolujezdce a dveře za sebou zase hned zabouchnu. Studené, mokré oblečení se mi lepí k tělu a on sedí za volantem, ten mohutný muž, a najednou si až moc dobře uvědomuju, jak maličká je kabina mého auta. Sedadla jsou plná vody, a když se pootočím, abych se na něj podívala, uslyším šplouchnutí a tváře mi okamžitě zahoří rozpaky.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptám. „Moje nejlepší kamarádka tvrdí, že jsem v Seattlu jediný opravdový idiot, protože jsem si pořídila kabriolet.“

Teď už se tváří vyloženě pobaveně. „Máš hezké auto.“ Natáhne se k přístrojové desce a přejede po ní rukou v elegantní rukavici z jehněčí kůže. Zamrazí mě. Pootočí se ke mně, na tváři naprosto neodolatelný, ničivý úsměv. „Co je provlhlé, zase uschne, neboj se, princezno.“

Nemůžu se vzpamatovat z toho, jakým způsobem řekl provlhlé.

Nebo z toho, jak sexy je ta kapka vody, která mu visí z řas. Po opálených vypracovaných pažích mu stéká voda. Vlasy má uhlazené z čela, zdůrazňují, jak pohlednou má tvář. Viděla jsem umělecká díla a krásné muže, dech beroucí budovy a nádherné sály, ale v tomto okamžiku, kdy se na mě dívá, si na nic z toho nevzpomínám. Vidím jen jeho.

On je jasná desítka. Nikdy jsem s žádnou desítkou nebyla. A to, jak se na mě dívá… Ten pohled jsem už viděla. Tak se Remington Tate dívá na Brooke. Takový je to pohled. A on právě teď tak kouká na mě a já uvnitř umírám. Dokáže jediný pohled zabít? A pokud ano, co by pak dokázal jediný dotek?

„Takže,“ řekne tiše sytým hlasem. Chvíli počká, než zase promluví, a mě překvapuje, že se mi dívá do tváře, a ne na můj mokrý hrudník, ani na mé odhalené nohy – hledí mi upřeně do očí a bezmyšlenkovitě palcem hladí volant.

„Chceš se mnou někam zajít?“ zeptá se a zvedne ruku v mokré černé rukavici a zastrčí mi pramen vlasů za ucho.

To, co cítím, je o tolik silnější než pouhý chtíč, že mu skoro nedokážu odpovědět.

Chvěju se.

„Ano,“ zašeptám hlasem sevřeným touhou.

Pousměje se na mě a mně poskočí tep. Jeho ruka zůstane na mé tváři jen o vteřinu déle, pak se za volantem narovná, nastartuje a rozjede se s námi do deštěm zaplavených ulic. Vzduch mezi námi v tichu praská.

Všechno, co slyším, je déšť a hromy. Uvnitř auta je jediným výrazným zvukem jeho dech. Dýchá hluboce a pomalu, já naopak rychle a nervózně.

Voní… jako les za deště. S náznakem kůže. Oči upírá na silnici, já ale vnímám pouze jeho. To, jak se mu pod mokrým tričkem zvedá hruď. Obličej má ve stínech, které pravidelně rozeženou světla pouličních lamp. Mokré džíny mu lnou k pevným stehnům. Myslím, že oba víme, že to uděláme.

Za několik minut na sobě ucítíme ruce toho druhého a to vědomí mi ochromuje mysl. Jako by uvnitř mě nějaký skřítek sexu spustil pohotovost. Zbožňuju mužské bradavky a ty jeho se zvedají proti látce trika a jeho džíny… bože, jeho džíny se napínají tak, až hrozí, že se látka protrhne. Chce mě. Touží po mně. Tenhle neuvěřitelně nádherný muž, z kterého skoro šilhám touhou.

„Jsi vždycky taková tichá?“ zeptá se mě podivně sevřeným hlasem. Střelím po něm pohledem; ten jeho úsměv mě opravdu dostává.

„J-jen je m-mi str-straš-ná zi-zi-ma.“

Ukáže k vysoké budově hotelu, o kterém vím, že i večeře v něm je příliš drahá, ale jemu je to nejspíš jedno, protože k němu zatočí.

„Tohle je asi nejblíž, kde se můžeme zahřát.“

„Ano, je to dokonalé,“ vyhrknu příliš nedočkavě.

Mám ráda dokonalé věci, krásné věci, věci, které jsou plné života a radosti. Moji rodiče jsou jako pár naprosto dokonalí. Sama se snažím vypadat co možná nejdokonaleji. Ale dnes večer? Zamíříme k hotelu a já si prohrábnu vlasy. Ani nechci myslet na to, jak vypadám. Nejspíš jako zmoklá myš. Proč proč proč musím vypadat právě teď tak strašně?

Zatímco na recepci zařizuje pokoj, zjišťuju, jak jeho zadek vypadá v džínách, jak těsně mu padne oblečení, a nedokážu uklidnit ty motýlky v břiše.

Do kabiny výtahu vejdeme s několika dalšími lidmi. Třu si paže a snažím se přimět zuby, aby přestaly tak drkotat. Usměje se na mě přes pár mezi námi a jeho úsměv ve mně zažehne jiskru rozpustilosti. Taky se na něj usměju.

Následuju ho do pokoje a poté do prostorné mramorové koupelny. Vezme z mé prokřehlé ruky svůj rolák, odloží ho a pak, bez varování, si jediným plynulým pohybem, při kterém se mu napnou všechny svaly na hrudi, přetáhne přes hlavu i triko.

„Zuj si boty,“ vybídne mě. Rozepnu je a odkopnu.

Když se narovnám, dech se mi při pohledu na jeho odhalenou hruď zatají. Paže má mohutné, pod kůží je vidět každý sval. Po hrudi se mu až k opasku kalhot vine tenká linie chloupků. Vypracované břicho, silný krk a ty rty, nádherné rty, které zvou k polibku. Bože. Má jizvu – na levné straně na žebrech – a je tak veliká, až soucitně svraštím obočí, pak si ale uvědomím, že mě svléká.

Tep mi vzrušením poskočí, bradavky mi ztvrdnou.

„Co holka jako ty dělá na místě jako tamto?“ zeptá se s obočím staženým k očím a já se rozechvěju, když mi začne rozepínat košili.

Impulzivně zvednu ruku a jedním prstem se dotknu jizvy na jeho hrudi. „Co se ti stalo?“

Rozepne mi sukni a stáhne mi ji, pak chytí do zubů lalůček mého ucha a jemně za něj zatahá. „Víš, co se říká? Že zvědavost zabila kočku. Víš to, koťátko?“ zašeptá mi do ucha a naznačí mi, abych zvedla ruce, aby mi mohl přetáhnout halenku přes hlavu.

Opile se usměju a otevřu pusu, abych odpověděla, on mě však políbí. Překvapí mě tím. Chytnu se ho za ramena, abych se o něj mohla opřít, a samotnou mě zarazí, jak mé tělo reaguje na jeho horké, hebké, divoké rty. V tu chvíli se můj vlastní hlad utrhne ze řetězu. Donutí mě rozevřít rty. Zasténám a zabořím ruce do jeho vlhkých vlasů, aby mě nepřestal líbat. Kolena mi poklesnou, když mi jazykem pronikne do úst. Projede mnou záchvěv touhy, jakmile se ke mně skloní. Vychutnává si mě. Zvrátím hlavu a z hrdla se mi vydere sten čiré rozkoše.

Zachvěju se. Prosím ho, aby se dotkl mých bradavek.

„Jsi opilá,“ zašeptá, když na mě pohlédne. Stojím před ním jen ve spodním prádle a v jeho očích spatřím divoký žár.

„Jen trošičku,“ odpovím, téměř zasténám. „Prosím, nepřestávej. Chci tě tak, až to bolí.“

Zatne čelist, zvedne ruce a ve vlasech ucítím kůži jeho rukavic – a pak se na mě podívá, jako by si teprve teď uvědomil, že si je ještě nesundal.

Jednu po druhé je stáhne z rukou.

„Jsi si jistá?“ ujišťuje se.

Při pohledu na jeho ruce se rozechvěju. Jeho silné, velké, opálené ruce. Ach, bože. A najednou ty ruce cítím na svém pasu. Zvedne mě, posadí na mramorovou desku skříňky a postaví se mezi má stehna.

„Jsi si jistá?“ naléhá.

Upřeně se na mě dívá. Pomalu začne laskat mé bradavky a já vím, že se dokonale ovládá. Kdybych řekla ne, přestal by, ale já přikývnu. Zasténá a pak mi bradavky jemně stiskne a skloní se ke mně. Přitiskne rty na mé, ale tentokrát to není něžný polibek. Je hluboký. Jeho jazyk si pohrává, tančí, laškuje a hladoví po tom mém. Cítím, jak mi od bradavek až do nohou, od úst až do rozkroku probíjí rozkoš. Mramorová podlaha pode mnou, pokoj, hotel, všechno zmizí a já vnímám jen ty horké, silné, vlhké rty, které si pohrávají s mými. Ochutnávají mě. Na ňadrech cítím jeho ruce, hladí mě po bocích. Nedokážu myslet, jeho polibek, jeho dotek ve mně probouzí vášeň, jakou jsem nikdy předtím necítila. Moje ruce mu přejedou po vlhké hrudi, a když se dotknu kovového piercingu v jeho levé bradavce, chce se mi umřít.

„Ach, bože,“ vydechnu a intenzita tohoto okamžiku mě přemůže. Na zadku cítím chlad mramoru. „Vezmi mě do postele.“

Odnese mě do ložnice a s jasným záměrem mě hodí na postel. Pak si sundá kalhoty a vytáhne balíček s kondomem. Bože. Ruce má obrovské, opálené, s dlouhými prsty. Na dlani má jizvu. Chci ty ruce cítit na sobě. V sobě. Stáhne mi kalhotky a rozepne podprsenku.

„Jsem Melanie,“ vydechnu a posouvám se vzad, zatímco mě svléká.

Je nahý. Pohybuje se s elegancí dravce. Srdce mi prudce naráží do žeber, mezi nohama mě zaplaví horká touha.

Zašeptá: „Jmenuju se Greyson, Melanie.“ Položí ruku na mou a začne mě líbat. Společně mu nasadíme kondom. Pod dlaní cítím jeho zrychlený tep.

Zbožňuju, jak mě líbá, a naše ruce se společně dotýkají jeho erekce, obrovského tepajícího penisu. Mezi stehny mi narůstá touha.

Pronikne do mě prstem a já zvrátím oči.

„Chci do tebe,“ zašeptá a políbí mě na krk. Pak zvedne hlavu a vezme si mé rty, ztlumí mé sténání. „Tohle bude ten nejlepší sex, jaký jsi kdy zažila, princezno.“ Jeho vlhký jazyk mi pomalu objede ucho. „Budu tě sát, až mě budou rty bolet.“ Jeho tichý hlas mě přivádí k šílenství. Cítím, jak se mi na zátylku zvedají chloupky, když mi dlaní hlavu podepře a znovu mě začne líbat. „A uděláš se tak jako nikdy předtím.“

Už teď jsem vlhká a tělo se mi neovladatelně chvěje. Saje má ňadra a já jen bezmocně lapám po dechu.

Přejedu mu dlaní po pevných svalech na hrudi. Zvednu hlavu, zadívám se na jeho rty a zasténám. Vím, že ho tak přinutím k polibku. A on mě políbí. Přitiskne se ke mně boky, jako by sám toužil po dotyku, tiše, hrdelně zavrčí a sklouzne rukou mezi mé nohy.

Chci ho tak, až mě to bolí.

Rozevřu nohy ještě víc a zasténám, když si mě vezme. Svíjím se a cítím, jak se mé tělo napíná.

„Už budu,“ vydechnu. „Promiň… Nemůžu… Jsi tak… Bože, to je… příjemný… Nemůžu…“

„Tak pojď,“ zachraptěl, „jen do toho. Uděláme to znovu. A znovu… Pojď…“

V těle mi vře rozžhavená láva, kolena se mi sama rozevřou ještě víc. Zuří ve mně bouře pocitů. Tělo se mi napíná a svírá ho v sobě. Přiráží do mě a nepřestává, až konečně udělám to, k čemu mě jeho hříšné tělo vybízí, a vyvrcholím.

Lapám po dechu silou, s jakou mě orgasmus ovládl. Svíjím se a vzpínám pod ním. Pronikne do mě tak hluboko, jak jen dokáže, a já se neovladatelně chvěju a skoro vzlykám vděkem, že je ve mně a že díky němu konečně cítím… opak osamělosti. Opak smutku a prázdnoty. A když orgasmus ustoupí a on je stále ve mně – mé tělo v sobě svírá každý jeho tvrdý, horký centimetr – otevřu oči a spatřím, že na mě shlíží, ve tváři napůl divoký, hladový pohled, téměř majetnický, ale napůl výraz takřka zbožné úcty a něhy. Znovu se ve mně začne pohybovat. Nespustíme ze sebe oči. Cítím ho v sobě a cítím i tu něhu. Před očima mi tančí hvězdičky, jak se opět pomalu blížím k vrcholu.

Nečekám to, ale znovu vyvrcholím. A silně. Nemyslela jsem, že je to možné, ale tentokrát je to ještě silnější, protože jsem uvnitř citlivější a v klitorisu mně tepe pokaždé, když přirazí… Rozkoš se ve mně zvedá, až cítím, jak každou chvíli vybuchnu čirou slastí. Zabořím mu nehty do kůže. Vykřiknu jeho jméno, jako by mě intenzita tohoto okamžiku téměř vyděsila. Ztlumí můj výkřik svými rty, pronikne do mých úst jazykem a já se nezmůžu na víc než vydechnout: „Greyi…“

Zasténá, jako by se mu líbilo slyšet z mých rtů své jméno. Celé tělo se mu napne, na prsou cítím horkost jeho hrudi, a vzápětí i on konečně vyvrcholí.

Když se třes jeho těla utiší, převalí se na záda, a protože je pořád hluboko ve mně a svírá mě v náručí, náhle se ocitnu na něm. Oba mlčíme a snažíme se popadnout dech, propletení do sebe. Je nám jedno, která ruka je čí a která noha je mezi čími. Jsem naprosto omámená, mozek mi nefunguje a skoro čekám, že kdybych zvedla hlavu, spatřím samu sebe na podlaze, roztříštěnou na kusy.

Po chvíli zasténám na protest a pokusím se zvednout. Pustí mě a já po špičkách dojdu do koupelny, abych se omyla. Jde za mnou a cestou si stahuje kondom. Zrovna si myju ruce, když ke mně zezadu přistoupí a nabere si do dlaně mýdlo. Díváme se na sebe v zrcadle a společně si myjeme ruce. Vidím svůj odraz a… ne. Už nevypadám jako zmoklá myš. Tváře mám zrůžovělé, vlasy rozcuchané. Když se pak na mě usměje a zezadu nabere má ňadra do dlaní, jsem hotová.

„Vrať se se mnou do postele, chci znovu slyšet, jak lapáš po dechu,“ zašeptá mi do pokožky.

„Já nelapám po dechu,“ namítnu, vezmu ho za ruku, tu, v níž drží jedno mé ňadro, a odvedu ho do ložnice.

„Lapáš po dechu, sténáš a skoro vzlykáš… a teď to všechno uslyším zas.“

„To jsem nedělala!“ ohradím se a posadím se na postel. Když se ke mně začne přes postel plazit, cítím, že jsem úplně střízlivá. Nemám už ani špičku. Vím, že si budu pamatovat každý výraz jeho tváře, jeho upřený, divoký pohled. A když si začne znovu pohrávat s mými prsy, zatajím dech. Přejede dlaní po mých žebrech a obkrouží špičkou prstu můj pupík. Úsměv v jeho tváři mi prozradí, že ví přesně, co dělá. A já se také usměju, protože mizerům jako on nikdy neodolám, a dotknu se kroužku v jeho bradavce. Téměř okamžitě mu penis ztvrdne ještě víc. Skloním hlavu a začnu mu ten kroužek sát. Sice jsi sakra rajcovní bůh sexu, ale já taky vím, jak se ta hra hraje, pomyslím si.

„A teď kdo že to lapá po dechu,“ zašeptám laškovně.

„Jsi k zešílení sexy,“ vydechne, převalí se a vezme mě s sebou. Hlavu mi přitiskne k tomu kroužku v bradavce, jako by mě vybízel, ať ho saju ještě silněji. Celé jeho mohutné tělo se chvěje rozkoší. Mezi nohama cítím roztoužené horko. Pohrávám si s tím kroužkem, tahám za něj zuby, laskám ho jazykem a na podbřišku cítím, jak tvrdne a pulzuje.

Po zbytek noci si spolu hrajeme, škádlíme se, vychutnáváme a mučíme jeden druhého. A milujeme se.

Každý dotek, každé zasténání, všechno, co s ním sdílím, mi přijde v naprostém pořádku; jako by klíč zapadl do toho správného zámku. Cítím se najednou plná života a euforie.

Když se líbáme, častokrát ho přistihnu, jak mě pozoruje zpod tmavých řas a oči mu září zvědavostí.

Vyptává se mě na můj život, jako by ho to opravdu zajímalo. Mám pocit, jako bychom se už znali z dřívějška… z nějakého temného, zapovězeného světa.

Když mě znovu hluboce políbí na rty, oplatím mu to silou uragánu. Možná je to mezi námi jen na jednu noc, ale to mě nezastaví. Ani jeho to nezastaví, protože si mě zcela a naprosto podmaní.

Kolem páté mu už potřetí zazvoní telefon. Líně se líbáme, rty mám rozbolavělé, zrudlé a napuchlé, ňadra mě příjemně bolí, ale stejně chci víc. Nakonec mu s neustále vyzvánějícím mobilem dojde trpělivost a hovor přijme s otráveným: „Doufám, že je to důležitý.“

Převalím se na břicho, abych mu dala trochu prostoru, a mlčky ho pozoruju. Oči upírá na můj zadek, položí mi na něj ruku a dál mluví do telefonu.

Tichým chraplavým hlasem probírá, alespoň myslím, něco pracovního, ničemu ale nerozumím. Snažím se proto zapamatovat si jeho pevné břišní svaly, po kterých mu přejíždím prsty. Poposunu se k jeho klínu, a zatímco mi dál v dlani svírá zadek, políbím ho na tvrdý penis a slíznu z něj zbylou vlhkost. Na vteřinu pevně zavře oči a roztřeseně vydechne.

Když je zase otevře, jsou tvrdé a chladné. Štěkne do přístroje několik číslic, pak zavěsí a zamyšleně se odmlčí. Právě v tu chvíli si uvědomím, že se ode mě odtahuje.

Posadím se. Je mi špatně. Je to tady. Moje domněnky mi potvrdí, když své nádherné tělo zvedne z postele, v níž patřil jenom mně. Dívám se, jak mizí v koupelně, a cítím, jak se mě zmocňuje beznaděj. Vím, co přijde. Vím to. Ten výraz, o němž jsem si myslela, že jsem ho včera večer v jeho očích spatřila, byl pouhý trik. Iluze, kterou měl na svědomí alkohol. Hříčka světel. Jen prachsprostá lež. Měla jsem to poznat. A teď v nitru umírám, a tentokrát ne vzrušením. Tenhle sen? Ten prchavý pocit, že jsem konečně našla někoho, s kým jsem propojená? Je konec.

Nebylo to propojení. Nebylo to ani skutečné. To jen zapracovala směsice alkoholu, deště, hormonů a svůdného těla, co mě přinutila uvěřit, že ve mně našel to, co v nikom jiném.

„Brzo mi letí letadlo, a než odjedu, musím se ještě postarat o pár věcí.“ Vrátí se, v ruce svoje oblečení. Rychle se nasouká do džín. Čelist má zaťatou, jako by se mu to nezamlouvalo o nic víc než mně.

„Jasně,“ přikývnu a sakra doufám, že to zní dost lhostejně. Celá tahle situace je pěkně nepříjemná. Ještě před chvílí mě přiváděl k jednomu orgasmu za druhým a já pod ním sténala a zalykala se rozkoší, ale teď je to pryč. Bože. Je to pryč. Poddala jsem se naprostému cizinci, a teď je to pryč.

Podívá se na mě, na chvíli otevře ústa, jako by chtěl něco říct, pak jako by si to rozmyslel. „Je to se mnou komplikovaný… Věř mi. Se mnou nechceš mít nic společnýho.“

„Ne. Prosím, ne, nedělej to. Nemusíš to dělat. Necháme to takhle. Vím, jak to chodí. Papá. Sbohem. Na shledanou, těšilo mě.“

Díváme se na sebe, potom zašeptá: „Neměl jsem se tě dotýkat.“ Zamíří ke dveřím. Dívám se za ním, na jeho široká ramena, a snažím se tvářit kurážně. Tohle jsem dělala snad milionkrát. Stavím zdi kolem svého nitra, kde to teď tolik bolí, abych už nic necítila. Abych tu bolest už necítila.

„Můj člověk ti v noci vyčistil auto.“ Zastaví se s rukou na klice, poté se ke mně vrátí, vloží mi do ruky klíčky od mého auta a vzápětí, což mě zarazí, mě políbí na oční víčka.

„Tvoje oči,“ zašeptá. A pak zmizí.

Žaludek mi poklesne, když se za ním zabouchnou dveře. Zhroutím se na postel. Za sebou mám ten nejúžasnější sex v životě a cítím se… zničeně. Tak osaměle, až to bolí, a ten pocit je tisíckrát silnější, než byl, když jsem před několika hodinami přišla na ten večírek v naději, že najdu někoho, kdo ze mě ten pocit sejme a mně bude zas líp. Další žabák. Ne. Bože, nebyl to žádný žabák. Byl… něco, co se nedá ani pojmenovat. A teď je pryč. A ten prchavý pocit propojení, kterým jsem si byla tolik jistá, zmizel spolu s ním.

A teď jsem naprosto, zcela a nevysvětlitelně zničená.

Se srdcem těžkým jako tuna cihel posbírám v koupelně svoje věci. Uvědomím si, že jsou pořád vlhké, a zaváhám, nechce se mi je na sebe navléknout. A nemůžu najít kalhotky. Podívám se po celém pokoji. Když se ohnu, abych nahlédla pod postel, mám pocit, jako bych ho v sobě pořád cítila. Greyson.

Páááni, dokonce i jeho jméno zní sexy.

„Ty sis vážně odnesl moje kalhotky?“ Nevěřícně se zadívám pod postel z druhé strany a snažím se nemyslet na to, jak smyslně jsem se cítila, když mi je svlékal.

Zrovna když pátrám pod prostěradlem, uslyším klapnutí a kroky. Vzhlédnu ke dveřím a zmateně zamrkám. On se vrátil? Stojí přímo přede mnou. A ten tíživý pocit v žaludku náhle bolí ještě víc.

Uvnitř se celá třesu, jakmile vstanu. Tmavě hnědé vlasy má rozcuchané a dobře doplňují jeho oči. Oči, které odrážejí světlo jako sklíčka a září skoro nadpřirozeným svitem. Je vysoký a vypracovaný a sálá z něj nepopsatelná, téměř nepřirozená síla. Když se na mě těma očima zadívá a stojí přitom tak daleko, vzdálený a nedosažitelný, probouzí to ve mně touhu se ho znovu dotknout.

„Něco jsi zapomněl?“ zeptám se. Je mi strašně trapně, že mě tu přistihl, jak si povídám sama se sebou. Cítím se kvůli němu jako malá holka, zranitelnější než kdy dřív.

„Já si tvoje kalhotky nevzal.“ Ukáže na lampu a zlehka se zamračí, jako by si nemohl vzpomenout, jak se tam dostaly. Moje kalhotky visí na stínítku.

Okamžitě zrudnu.

„Děkuju,“ dostanu ze sebe a sundám je z lampy. „Tyhle se mi líbí.“

Založí si paže a mlčky sleduje, jak si je natahuju. „Mně se taky líbí. Na tom tvém zadečku vypadají zatraceně sexy.“

Navleču si je a pak předstírám, že mě zaujaly moje nohy. Dojde ke mně, dřepne si a pootočí mi hlavu, abych na něj musela pohlédnout. Intimně tichým hlasem přizná: „Chci tě vzít domů.“ V břiše se mi rozletí motýlci. On však pokračuje tím svým hlubokým, zastřeným hlasem, z kterého se mi svírá žaludek: „A chci tvoje telefonní číslo. A až se vrátím do města, chci tě znovu vidět.“

„Proč?“ opáčím.

„Proč ne?“

„Ani neznáš moje příjmení,“ poznamenám.

„Zato vím, jak dlouhé máš nohy.“ Dlouhými prsty mi zastrčí pramen vlasů za ucho a ani na okamžik ze mě nespustí oči. „Vím, že jsi lechtivá pod koleny. A vím, jak to zní, když mi sténáš do ucha.“ Opře se o zeď a pozoruje mě. „Vím, že tě chci znovu políbit. A že jsem nedokázal nastoupit do toho zatracenýho výtahu, protože jsem věděl, že ležíš v týhle posteli. A chtěl jsem znovu spatřit tohle…“ Nakloní se ke mně a přejede mi bříšky palců po očních víčkách. „Ta logická část mojí hlavy mi říkala, že to není dobrý nápad. Ale působíš na mě jako cílevědomá žena a já vím, že znovu půjdeš do toho baru a budeš balit chlapy, dokud nenajdeš, co hledáš. A ta moje logická část mi našeptávala, že to by bylo mnohem horší. Co to bude za muže? Koho si vybereš, Melanie?“

Znovu cítím ten strašlivý stud a rozpaky. Nechci ale, aby to poznal, tak pokrčím rameny.

„No, možná tě překvapí, když ti prozradím, že se mi to nezamlouvá. Možná tě překvapí, když řeknu, že pokud se toho tvého nádherného těla má dotknout nějaký muž, budu to já.“ Ten pohled. Bože, ten pohled. „Takže.“ V očích se mu zračí otázka. „Odvezu tě domů?“

Bože. Nedokážu odolat jeho pohledu. Tomu pohledu, po jakém jsem toužila, který jsem se snažila zapamatovat. Nechci, aby roztříštil mé zdi, protože vím, že bych se rozplakala. Ještě pořád ale v sobě trochu cítím účinky alkoholu a moje zdi jsou z papíru. Musím se chránit. Obrním se sarkasmem.

„Skvělé, že ses vrátil. Úplný kavalír. Asi se rozbrečím.“

„To nevadí. Při vyvrcholení jsi taky plakala.“

Tváře mi zahoří, když si na to vzpomenu, a protočím panenky. „Když to říkáš.“

„Říkám. Byl to ten nejúžasnější okamžik celého večera.“

Nazuju si sytě červené lodičky a on si stáhne triko. „Je suchý. Vezmi si ho.“

Navleču si jeho triko. Okamžitě mě obklopí jeho vůně a teplo. Sleduju, jak si obléká rolák, a pak s ním vyjdu ven a pořád tomu nemůžu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že jdu po boku tohoto nádherného boha. Na zádech cítím jeho koženou rukavici. Vede mě k výtahu a se zvláštním úsměvem na rtech mě úkosem pozoruje.

„Tohle sis asi nepředstavovala, když ses ráno probudila, co?“

Moje tělo je po promilované noci tak unavené, že sotva chodím, a bolí mě oči. Nemůžu mu říct, že jsem si každý den svého života představovala právě jeho.

„Ne, není to tak, jak jsem si představovala,“ přiznám. „Dnešek nebyl ani zdaleka takový, jak jsem si ho představovala.“

Zvedne mi bradu a políbí mě. Ne vášnivě. Je to prostě polibek.

Polibek tak něžný, že se dotýká nejhlubšího koutku mé duše, a mám pocit, že vidí až do mého nitra. A chce mě. Ten pocit je tak syrový… Bojuju se slzami, které se mi derou do očí. Jsou to slzy štěstí, jako když už nedoufáte, že se vám splní přání, ale pak se váš sen najednou stane skutečností.

Muži mě využívali, ničili, týrali a vysmívali se mi. A já se ráda hádám. Ráda nadávám a kleju, křičím a jsem sama sebou. Ještě nikdo mě však nepřivedl k pláči jen tím, že se mnou mluvil. Nikdo mě ještě nikdy nepřivedl k pláči, pouze jediná osamělá vzpomínka a teď tento muž, který se na mě dívá tím pohledem, to zřejmě dokázali.

„Jaké máš příjmení?“ zeptám se tiše.

„King.“ Král. Zakření se tak, až pode mnou poklesnou kolena. „Žádné narážky na královský majestát, prosím.“

Zasměju se, pak mu podám ruku, jako bychom se právě seznámili. „Meyersová.“

Vezme mou ruku do své. Je teplá a pevná. V břiše znovu cítím motýlky. Pustí mě, vytáhne svůj mobil, zadá heslo a pak mi přístroj podá. Nespouští ze mě oči. Ty nejinteligentnější oči, jaké jsem kdy viděla. „Meyersová, dáš mi svůj telefon?“

Uložím mu ho pod jménem „Ta největší kočka, jakou jsem měl“.

Rty se mu zvlní náznakem úsměvu, ale stačí to, abych zatajila dech. „Pěkný.“

Něco do telefonu napíše a pak mi mobil zavibruje příchozí zprávou.

A přesný.

Usměju se a on se na mě podívá, na tváři ten sexy náznak úsměvu.

A najednou… nedokážu to vysvětlit – nejspíš nikdy jsem nic takového necítila – ale najednou se cítím tak šťastná.

Odveze mě v mém autě domů, a když dojedeme k budově, kde bydlím, vyjede se mnou výtahem a doprovodí mě ke dveřím od bytu. Tam mě políbí na čelo a palci mě pohladí po vnějších koutcích očí. Zašeptá: „Ozvu se ti.“

Když pak hodinu před svítáním konečně padnu celá roztřesená a nádherně unavená do postele, spát se mi vůbec nechce. Přemýšlím nad tím, pod jakým jménem si ho uložit do mobilu. Sexy ďábel. Mašina na lásku. Bůh sexu. Bůh všech playboyů. Nakonec se rozhodnu pro Greysona.

„Greyson,“ zašeptám a to jméno se mi rozlévá po jazyku jako samet.

Pevně stisknu oči, třesu se a mám pocit, jako by se se mnou třásla i postel. Napíšu hromadnou textovku Brooke, Pandoře a Kyleovi.

Melanie: Právě jsem někoho potkala. Právě jsem potkala toho PRAVÉHO. A není to žádný kretén! Dokonce mě odvezl domů a doprovodil až ke dveřím. Aaaaaach! Kruci, lidi, jestli mi někdo z vás zítra zničí tuhle báječnou náladu, tak vám utrhnu hlavy!

Kyle: Když budeš mít hlavu v klíně toho svýho novýho chlapa, sotva si vzpomeneš na tu moji.

Pandora: Ženská! To sis něčeho šlehla, nebo co?

Brooke: COŽE? Chci všechno vědět!!!

3

ONA

Greyson

Hovor přijmu hned, jak vyjdu z baráku.

„Nejspíš přemýšlíš, proč jsi teď svázaný v koupelně a v telefonu máš tohle číslo,“ spustím bez úvodu. „No, chystal ses k něčemu, co by tě stálo tvýho ptáka. Chystal ses dotknout něčeho, čeho nemáš právo se dotýkat, jasný? Musíš splatit svůj dluh. Máš tři dny. Tik tak, tik tak.“ Zavěsím a mrštím telefonem o zem. Pak vytáhnu druhý mobil a zavolám Derekovi.

„Dojeď pro mě.“ Dám mu adresu, potom dojdu o několik bloků dál. Hodím i druhý telefon do koše a obrátím se směrem, odkud jsem přišel, k domu, v kterém zůstala.

Když pak u chodníku zastaví tmavé SUV s Derekem za volantem, nasednu a otevřu přihrádku. Vyndám z ní letenku a falešný průkaz. „Odvez auto ke skladišti. Zůstaň na příjmu. Číslo dvacet čtyři brzy zaplatí. Jak se má tvoje žena?“

„Dobře. Takže máš kus práce za sebou?“

„Kdy nemám,“ opáčím.

Melanie. Už jsem ji viděl. Pozoroval jsem ji zpovzdálí. Je to ten typ holky, co chce každej chlap vojet, ale nikdy jsem netušil, jak moc, dokud jsem neviděl, jak ji v tom baru balí jeden z mých klientů. Toho chlapa jsem pak poslal do bezvědomí a ani si nevybral jeho dluh. Chtěl jsem ho hlavně složit, protože by s ní odešel pryč jen přes moji zkurvenou mrtvolu. Nikdo se jí ani nedotkne.

Palcem ruky v rukavici jsem přejel po svým telefonu a odolával nutkání jí napsat. Něco. Cokoli. Sledoval jsem, jak ta holka střídá chlapy, jako já střídám telefony. Viděl jsem ji rozcuchanou a unavenou vycházet z celé řady hotelů. Viděl jsem ji smát se a plakat, viděl jsem její tvář v obličejích žen, s kterými jsem šukal. Viděl jsem ji ve snech a viděl jsem ji před očima, když jsem se probudil. Ta žena ale chce něco, co jí dát nemůžu. Jenže když se na ni podívám, jsem v háji. Nedokážu myslet, nedokážu dát dohromady jedinou větu, nedokážu vůbec nic.

Líbí se mi, jak si natáčí vlasy na prst, jak flirtuje, dává nohu přes nohu, špulí rty, jak si kontroluje nehty.

Líbí se mi, jak loví muže; líbí se mi pozorovat ji, protože někde hluboko v sobě vím, že to brzy skončí. Její lov bude u konce toho dne, kdy jí řeknu, že to já budu její On.

K ČERTU S JEJÍMI PRINCI.

Dostane mě.

Půlku už mám hotovou. Ještě dvacet čtyři jmen a pak Duch zmizí. Neměl jsem se jí dotýkat, ale stalo se. Měl jsem od ní odejít, ale nestalo se. Mí lidi, moji chlapi, nesmí nikdy zjistit, kde mám ukrytou Achillovu patu. Nikdy nesmí zjistit její jméno.

Chlapi musí věřit, že jediný důvod, proč jsem jí na blízku, je fakt, že její jméno mám na svém seznamu.

4

ON

Melanie

Nebyla jsem vždycky jedináček. Měla jsem identické dvojče. Narodila se první, měla dvě a čtvrt kila. Já se narodila až po ní a vážila jsem o něco víc. Moje máma říkává, že jsme byly obě nádherné, maličké a růžovoučké, ale víc mi o ní říct nedokázala. To táta mi nakonec vypověděl, jak to bylo. Že jsem se nenarodila dokonalá… že jsem se narodila se špatně fungující ledvinou a moje dvojče mělo vrozenou srdeční vadu. Obě jsme bojovaly o život, ale po hodině bylo jasné, že ona boj prohrává.

Když se jí srdce zastavilo, dali mi její ledvinu.

Pojmenovali ji Lauren a pohřbili ji vedle mámy mého taťky. Každoročně jsou moje narozeniny i tím nejsmutnějším dnem v roce. Chodívám na její hrob a pokaždé jí nesu svoje nejoblíbenější květiny – když byla moje dvojče, určitě by se jí taky líbily – pak jdu na tu nejdivočejší párty, která se ten měsíc koná, protože cítím, že by chtěla, aby to stálo za to.

„Chci, abys byla šťastná a uměla si užívat života,“ říkává mi moje máma. A tak to taky dělám. Dokonce i když v srdci cítím ztrátu, jsem odhodlaná být šťastná.

Moji rodiče mi řekli, že chtějí, abych byla šťastná, protože i oni jsou šťastní, že jsem přežila. A tak se snažím užívat si, být šťastná a nikdy nedovolím, aby viděli, že opak je pravdou.

Můj táta prý počítá moje úsměvy a říká, že jich mám dohromady pět, a já se snažím, abych na tváři vždycky měla jeden z nich.

Žiju za dva lidi. Snažím se za jeden život prožít to, co by vydalo za dva životy. Takže ráno vždycky vstanu, nasadím svou masku dokonalosti a slibuju si, že to bude dokonalý den a že jednoho dne budu mít i dokonalou rodinu. A selhávám.

A moji rodiče to vědí.

„Tvoje matka by si přála… Jednoho dne, až budeš vdaná a usadíš se, možná se ti narodí dvojčata,“ řekl mi kdysi táta.

„To by bylo krásný,“ odpověděla jsem mu s těžkým srdcem a se zářivým úsměvem na tváři.

Někdy přemýšlím, jestli by už byla vdaná. Lauren.

Někdy, když je mi mizerně, jsem si docela jistá, že z ní by měli naši rodiče větší radost než ze mě. Že by na ni byli pyšnější. Vím ale jistě, že kdyby z nás dvou přežila ona, stejně jako já by dělala všechno možné, aby byla šťastná.

Mně by nevadilo mít dvojčata, sním ale o tom, že se zamiluju do dokonalého chlapa a že budu mít holčičku, kterou pojmenuju Lauren.

Sním o tom muži tak často, až mě to bolí. Sním o tom pohledu, o tom, jakým se na mě podíval Greyson. O pohledu, který mi prozradí, že tenhle muž – tady ten, tahle živoucí bytost – si myslí, že já jsem ta pravá. A že je rád, že z nás dvou žiju právě já. Protože někdy si z hloubi duše přeju, aby ta, která přežila, byla Lauren.

Den po Greysonovi

Z kavárny Starbucks právě vychází Pandora, jedna z mých tří nejbližších přátel. Holka, co si z kluků dělá pouhé hračky. No, vlastně to tak není. Je jenom hodně nezávislá, věčně smutná a zamračená. Ale to nevadí, protože já jsem naopak veselá, upovídaná a rozzářená, takže se doplňujeme. Teda, snažíme se. Dneska se hodila do stylu drsňačky, na rtech svoji obvyklou tmavou rtěnku a na nohou boty, které koupila ve výprodeji a které jí sahají po stehna. Dokonce i její chůze muže zastrašuje, a to nám jenom nese kafe. Čekám na ni před kavárnou – dneska je s kávou na řadě ona. Mlčky kafe pijeme cestou do kanceláře Interiérů Susan Bowmanové.

Dalo by se říct, že se Pandora živí tím, že dělá věci hezčími, já to ale považuju za umění. Protože každá místnost, která čeká, až ji předěláte, vám může rozzářit i ten nejmizernější den a já ráda přináším lidem radost, i kdyby mělo jít jen o drobnosti.

„Takže,“ vybídne mě.

Tajuplně se usměju do víčka kelímku.

„Takže co?“ opáčím. Chci, aby mě prosila, protože jsem prostě trošičku zlá. Probouzí to ve mně. Jedna věc je na mém přátelství s Pandorou jistá: jsme naprosto rozdílné. Takže ji musím vždycky do všeho tlačit a nutit, ale myslím, že oběma se nám to potají líbí.

„Takže prd. Už mi pověz o tom svým princi, co ti před ním jako kouzlem spadly kalhotky.“

„Pandoro, nemůžu… Prostě už NEMŮŽU.“ Křením se jak blázen a střelím po ní pohledem, který říká: Vyšukal mi mozek z hlavy a já si vůbec nestěžuju. „Bylo to…“ Pohádkové. Dokonalé. Víc než dokonalé. „Netušila jsem, že takový sex vůbec existuje. Netušila jsem, že bych mohla jeho dotek cítit až v KOSTECH.“ Když dorazíme na naše podlaží a zamíříme k našim stolům ve tvaru L, které stojí hned vedle sebe, pořád se nemůžu přestat usmívat.

Opravdu, nikdy dřív jsem nic takového nezažila. Skoro se zdráhám jí o něm říct. Ale zároveň mám chuť to vykřičet do světa a říct všem svým kolegům, že jsem možná, jen možná, konečně našla toho PRAVÉHO!

„No, jen se neupejpej, ty panno. Pověz mi i ten zbytek,“ vybídne mě Pandora a zapne svůj počítač. „Holka, koupila jsem ti kafe, takže mi musíš říct ty nejpikantnější detaily.“

„Já ti zas koupila kafe včera a jako vždycky jsi mi řekla úplný houbeles,“ opáčím, když si sednu. Podvědomě si přejedu prsty za uchem, kde mám malou modřinu, jakoby cucflek… „Neřeknu ti žádný pikantnosti. Ty si nechám hezky pro sebe, ať si mám co představovat. Ale, Pan, to, jak jsme se propojili. Jak se na mě díval. Jak se díval a díval. Jako by se na mě nemohl vynadívat.“

„No, páni, ty seš vážně sjetá.“ Povzdechne si a položí si dlaň na čelo, jak by ji rozbolela hlava. Vím, že nesnáší, když mám skvělou náladu, proto se dál křením, tiše si začnu pozpěvovat a přemýšlím, co by na to řekla moje máma, kdyby o tom věděla.

Vdala jsem se a měla tě, ještě než mi bylo dvacet pět, říkala mi celý můj život.

A já jí na to odpovídám, že mi bude dvacet pět za tři týdny, mám skvělé přátele a skvělou práci.

Ale teď, možná, mám i kluka…

Zatímco s Pandorou zkoušíme různé kombinace látek pro naši současnou zakázku, myšlenky se mi zatoulají k mému telefonu.

Mám pravidlo, že ten, kdo dostal textovku jako poslední, je na řadě.

Greyson mi včera v noci napsal „A přesný“, a než si uvědomím, co dělám, píšu mu.

Melanie: Jsi tam?

Abych byla upřímná, nevím, co čekat. Tohle je pro mě naprosto neprobádaná oblast. Jsem ráda, že si dneska pamatuju, jak se vlastně jmenuju.

V jednu chvíli jsem byla na párty s tolika lidmi…

A v další jsem byla s ním.

A on se mnou.

Viděl jenom mě.

Co mě děsí – ne, co mě pronásleduje –, není, že jsem díky němu prožila ty nejlepší orgasmy v životě, ale že jsem něco cítila. Že jeho dotek pronikl hluboko pod mou kůži, do mého nitra.

Pokožka mě příjemně mravenčí vzpomínkou na to, jak se při milování naše oči střetly. A teď upírám pohled na mobil a čekám, až mi odpoví.

Dva dny po Greysonovi

Dnes pracujeme na interiéru domu jednoho z mých klientů. V Interiérech Susan Bowmanové není důležité, kdo má kterou zakázku na starosti, všichni v „den D“, kdy se zakázka předává, přidáváme ruku k dílu, aby vše bylo na svém místě. V podstatě to funguje takhle:

Setkám se s klientem, proberu s ním rozpočet a zjistím, jaký má vkus.

Seznámím ho s návrhy pro každou místnost a předložím přibližnou cenu, navrhnu zařízení interiéru.

Vypracuju plány, přeměřím místnosti, pak mu elektronicky zašlu několik návrhů i s jejich přibližnou cenou, fotografie, návrhy látek, vše podle konceptů, které jsme spolu probrali.

Jakmile klient odsouhlasí naše návrhy, všechno ukážu Susan, nechám si to od ní odsouhlasit, pak objednám látky, nábytek, záclony, koberce a dečky a všechno nechám poslat do skladiště naší společnosti, kde vše zkontroluju, roztřídím a rozbalím. A poté začíná ta pravá legrace. Vybereme datum, obvykle takové, kdy je náš klient mimo město, a pak převedeme do skutečnosti vše, co jsme si předtím jen představovali.

Mám dobrou představivost, proto taky dělám, co dělám. Miluju to. Už od tří let jsem o všem fantazírovala. Co si vezmu na sebe v první školní den. Jak se na mě bude dívat jeden kluk. I jak se budou učitelé usmívat, až uvidí jablko, které mi s sebou máma dala. Řekla mi, že když jim dám do ruky jablko, získám si jejich srdce. Vždycky jsem se cítila směšně, že jim dávám jablka, ale moje máma je velmi štědrý člověk a ráda lidem rozdává různé věci, třeba i objetí. Přesně tak. Na charitativní akce vytváří plakáty Objetí zdarma a každého tam objímá – a mě vždycky brávala s sebou. Asi i díky tomu mám ráda objímání. Je to příjemný. Každopádně miluju, když můžu lidem udělat radost, a miluju svůj nádherný, uvolněný život plný barev.

„Kam s tímhle?“ zeptá se Pandora, když vybalí hezkou skleněnou lampu.

„Tahle kráska jde do pokoje holčičky,“ odpovím a dneska už potřetí se zadívám do složky. „Nad tu starorůžovou toaletku s tímhle krasavcem.“ Nohou ukážu na malý otoman, který je tak nádherný, až mám co dělat, abych ho neobjala. „Není roztomilý?“

„Roztomilý je, jak každou chvíli vytahuješ mobil, jako by to bylo chlupaťoučké štěně.“

„Ále, jen si kontroluju signál.“

A signál je… v pohodě.

Hmm.

Divné.

ŽÁDNÁ textovka. Pořád nic.

Někdy potřebují chlapi postrčit. Bojí se. Bylo toho moc. V očích měl „ten“ pohled. A teď třeba sedí doma a přemýšlí: Cos to sakra provedl, Greysone?

Je docela možný, že má stejný problém jako já. Například neusnu, dokud se neudělám. Tak. Kvůli němu teď myslím jenom na něj, na jeho kůži, na jeho dotek, a chci to… Toužím po tom… Sakra, znovu to potřebuju. V duchu jsem se přihlásila k Anonymním závislákům na Greysonovi. Jenom on může vyléčit mou nemoc.

Takže už proto, abych mu pomohla, už proto, abych ulevila tomu pocitu zklamání, který mě začíná bodat v levé části hrudi, zatraceně, už proto, aby věděl, že o něj mám pořád zájem – chlape, jestli jsem se ti alespoň trochu líbila, udělej, co jsi slíbil, a zavolej mi – začínám zvažovat, že poruším svoje pravidlo číslo jedna a možná mu znovu napíšu.

Mám?

Pravidlo jasně říká, že bych neměla. Ale já nikdy neměla pravidla příliš v lásce a Greyson mi taky nepřijde jako milovník všemožných nařízení.

Co mám dělat?

Chtěla bych se poradit s Pandorou, ale je mi protivné jenom pomyšlení na ten její úšklebek.

Chci, aby věděl, že chci, aby mi zavolal. Nechci hrát žádné hry. S ním ne.

A přesto se přinutím uložit mobil zpátky do kabely a připomenu si, že ani Řím nepostavili za den. A stejně tak ani za den nevznikl žádný vztah, který by stál za to.

„Melanie?“ ozve se Pandora. Rty má pevně sevřené do tenké černé linky.

Usměju se na ni, úplná ztělesněná nevinnost. „Co?“

„Přiznej si to. Je to vůl.“

„Není.“

„Ale je.“

„NENÍ!“

„Je…“

Čtyři dny po Greysonovi

„Pořád nic?“ zeptá se Pandora.

Chce se mi sténat, když přistoupí k mému stolu, kde jsem se chtěla schovat jak před ní, tak před jejíma zkoumavýma očima. Dneska je to ona, kdo se vztekle usmívá, a já jsem ta, která se mračí.

V pondělí jsem netušila, ani jak se jmenuju. Poletovala jsem si na obláčku. V úterý jsem se pořád nevzdávala naděje, ale můj obláček poletoval o něco níž. Dneska nejenže jsem zpátky na zemi, ale mám pocit, že jsem se probořila i pár pater do očistce, nebo možná ještě níž, na půl cesty do pekel. Vím jenom, že je čtvrtek a že jsem od něj celé dny neslyšela nic. Nada. Ani ň.

Jak blbka jsem se pořád usmívala, kontrolovala mobil a čekala… na něco, ale abych byla upřímná, mobil mi v tašce ztěžkl, jako bych tam měla železnou kouli. A to, že se mi neozval, mi něco naznačuje – to, na co GREYSON neměl koule, aby mi to řekl sám.

Bylo to fajn. Na jednorázovku. Díky za šuk. Už o mně neuslyšíš.

„Ne, pořád nic,“ odpovím Pandoře rezignovaně, pak vstanu a i s mobilem zamířím na toaletu. Tam se zamknu a v umyvadle si opláchnu obličej. Myslím na ty oříškové oči se zelenými skvrnkami a na ten pohled, který na mě Greyson King upíral… A cítím se o to víc zničená a zklamaná. Pomalu začnu psát další textovku a snažím se nevnímat emoce, které mi začínají svírat hruď.

Melanie: Začínám si myslet, že jsem si tě jenom představovala :-(

Chvíli čekám. Umyju si ruce, osuším je, zkontroluju telefon, pak svoje nehty a znovu mobil. Někdo zaklepe na dveře a uslyším hlas jedné z mých kolegyň: „Je tam někdo?“

Kruci.

Odpovím: „Chvilku!“ Ještě pár vteřin počkám, znovu si přečtu zprávu, kterou jsem mu poslala, včetně toho přitroublého smajlíka, a najednou se cítím jako ten největší idiot na světě.

Ráno jsem si zadala jeho jméno do Googlu a – jaké překvapení – nenašla o něm ani zmínku.

Na Internetu není po Greysonu Kingovi ani stopa. Jako by to byl duch.

Duch, který neodpovídá na moje textovky, nemá o mě zájem, ani necítí to spojení, které mě dodnes užírá a spaluje, pronásleduje a stravuje.

Duch, kterého jsem si já, opilá Melanie, vymyslela, abych se přestala cítit tak osaměle.

5

BÝT VŮL DÁ ZABRAT

Greyson

Nevybavuju si, že by si někdo s mojí hlavou pohrával víc než můj otec, proto nevím, co to se mnou je, krom toho, že se kurva nemůžu celej tejden vůbec na nic soustředit.

V hlavě mám jen Melanii, mám ji hluboko pod kůží.

Snažím se ji vytěsnit z myšlenek, ale nejde to. Myslím na ni. Myslím na to, jak si pohrávala s kroužkem v mý bradavce, jako by to byla její oblíbená hračka.

Chtěl jsem ji ochutnat. A teď její chuť znám, a pořád mi to nestačí.

Chci, aby pode mnou lapala po dechu, jako by právě vyhrála newyorský maraton. Chci, aby sténala, jako by bojovala na celostátní soutěži o nejkrásnější sten. A chci, aby se na mě usmívala stejně jako tehdy, kdy jsem ji odvezl domů.

Snažil jsem se soustředit, myslet jen na svoji práci, oči na stopkách.

Ach, bože.

Nijak mi to neusnadňuje.

Během tohohle týdne jsem vyřídil další dvě jména na seznamu. Taky jsem zjistil, že otec má opravdu leukémii – alespoň podle odborníků, které jsem přivedl, aby mi to potvrdili.

Usadil se teď v domě kus od místa, kde za měsíc začne letošní sezóna Undergroundu. Je to zvláštní. Že má najednou jiný hlas. I pohled už nemá tak neústupný. Když jsem přišel, zeptal se, jak si vedu.

„Mám hotovou půlku seznamu…“

„Neptám se na seznam. Ptám se na tebe.“

Zadíval jsem se na něj, ne zmateně, ale se zuřivostí, která mě pomalu začala ovládat. „Pětadvacet let ses choval jako naprostej hajzl. Teď už se měnit nemusíš.“ Otočil jsem se k odchodu.

„Proč ne?“ zavolal za mnou a rozkašlal se.

Sevřel jsem ruce v pěst, kůže rukavic se mi na kloubech napjala. V duchu jsem zuřil. „Protože se tím nic nezmění.“

A teď jsem se pustil do další položky na seznamu, ale v hlavě mám jen ji. Pořád vidím ty zelené oči, které ztmavly jako dva smaragdy, když se pode mnou udělala a svíjela se a klenula. Je ten nejvzácnější diamant, který by si každý zloděj přál uloupit, to nejhebčí kotě, jež by si každý pes přál honit, klisna, kterou toužíte osedlat a zkrotit – ale ne úplně. Ne, rozhodně ne úplně, protože její divokost vás vzrušuje. Její divokost ve vás probouzí vlastní divoké zvíře. Její divokost ve vás probouzí zuřivý hlad.

Posledních několik dní mám pocit, jako bych nejedl snad sto tisíc zkurvených týdnů.

Zatraceně! Vypadni z mojí hlavy, princezno.

Sedím u stolu v parku, když uvidím svůj cíl.

Před sebou mám rozevřené noviny, pod kterými schovávám poloautomatický SIG Sauer, na očích svoje pilotky. Projde kolem mě.

Tiše, abych nepřilákal ničí pozornost, ale dost hlasitě, aby mě slyšel ten ubožák, kterýho si mám podat, přikážu: „Posaď se.“

Trhne sebou, když uslyší můj hlas, a okamžitě hrábne do kapsy. Nejspíš tam má schovanou nějakou hračku na sebeobranu.

„Člověk jako ty je neuvidí, ale kolem nás je teď schovaných několik chlapů s připravenými puškami. Takže se posaď.“

Ztěžka sedne na židli, kterou jsem mu odkopl od stolu.

„Takže,“ začnu, složím noviny a upřu na něj svůj pohled. SIG je pořád schovaný pod novinami a jeho hlaveň mu míří na srdce.

Sundám pilotky z očí, opřu se a zadívám se na něj. Je to muž ve středních letech, nejspíš si uvědomil, že až do konce svýho života zůstane trčet v mizerný práci, a rozhodl se vsadit si, aby si přilepšil, a místo toho si život zničil.

„Včera jsem zajel k tobě domů, abych ti tam nechal menší dáreček, ale obával jsem se, že by si jeho obsah mohla prohlédnout tvoje žena, a vzhledem k jeho povaze…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V podsvětí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.