Copyright © Hana Whitton, 2006, 2015

Photography © Paul Whitton

KAPITOLA PRVNÍ

Domove, sladký domove aneb Jaro za dveřmi

Víčka jsem měla pevně semknutá a toužila jsem ještě alespoň chviličku plout na vlahých vlnách slastného spánku, ale budil mě nějaký nepochopitelný nepokoj. Opatrně jsem vystrčila nos zpod přikrývky a nasála hinstonský vzduch, který k nám do ložnice proudil pootevřeným oknem. A okamžitě jsem pochopila, co to je. Ve vzduchu bylo jaro! Pootevřela jsem jedno oko a pak druhé. Rané sobotní jitro bylo dosud příslovečně kalné, ale nějak jinak než obvykle. Nebylo to už pošmourné šedé zimní ráno – jako by v něm pulzovaly zlatavé sluneční paprsky s jarní předzvěstí.

Přesto jsem zatoužila ponořit se znovu do sladkého spánku, alespoň na krátkou kratičkou chviličku, ale nějak to nešlo. Zaposlouchala jsem se do hlubokého hinstonského ticha. Náhle je protrhlo tiché, táhlé zabučení. Opatrně, abych nevzbudila Paula, jsem se vysoukala z postele, po špičkách přistoupila k oknu a vykoukla ven. Na protější louku vkráčely důstojným krokem jedna za druhou krávy farmáře Stevensona, které byly po celou zimu zavřené ve stáji. To bylo opravdu neklamné znamení, že jaro je tady!

Krávy byly béžové a čisťounké, jako vymydlené, a váhavě ukusovaly tu a tam nějaké to sousto trávy. Pohled na ně Paula i mne vždy neuvěřitelně uklidňoval a pomáhal nám řešit veškeré krize. Teprve teď jsem si uvědomila, jak nám ty krávy na protější louce přes zimu chyběly.

Zadívala jsem se na strom, který se tyčil na naší předzahradě. Jmenoval se strom nebes a jako by naznačoval, jaký život mne čeká po boku mého anglického manžela a v malé anglické vísce, za niž jsem vyměnila Prahu, rostoucí každým dnem v mezinárodní metropoli. Na tlustých větvích se jasně rýsovaly vlhké, nalité pupeny. I z té dálky se dalo tušit, že jsou lepkavé. Těšila jsem se, až se objeví první, krásně tvarované zubaté listy s lehce narudlými okraji. To bude poprvé, co uvidíme, jak se náš nebeský strom obaluje listovím, napadlo mne.

Zanedlouho tomu bude už celý rok, co jsme se s Paulem odstěhovali těsně před svatbou do malé vesničky Hinston nedaleko Oxfordu. A dosud nikdy jsme toho rozhodnutí nelitovali, i když se nám občas zastesklo po rušném životě v Oxfordu, kde předtím žil Paul, či v Praze, kde jsem bydlela já.

Nechala jsem Paula spát a potichoučku se vykradla dolů do kuchyně. Postavila jsem si vodu na kávu, v rychlosti se osprchovala v dolní koupelně. Pak jsem na sebe natáhla staré zahradnické džíny a tričko. Přehodila jsem přes sebe fleece, huňatý tmavomodrý kabátek, který mi koupil Paul a bez něhož se neobejde život žádného správného anglického venkovana, a s hrnkem kouřící kávy jsem šla obhlédnout zahradu.

Jen na chviličku, na pár minut, říkala jsem si, a pak hned začnu připravovat snídani.

Vykročila jsem na zadní dvorek. Zahrada na mne tajuplně dýchla. I když jsem ji nyní dobře znala, ponechala si své kouzlo plné tajemství, kterým mne každý den znovu a znovu uhranula. Otočila jsem se směrem k našemu domu. Závěsy nahoře v oknech pracovny a v pokoji pro hosty byly trochu roztažené. V nablýskaných tabulkách se odrážela první rudá ranní záplava. Světlo bylo tak oslnivé, jasné, zářivé a nádherné, že jsem zůstala stát a ohromeně je pozorovala. Vtom jsem si uvědomila, že se pro změnu někdo dívá na mne. Koutkem oka jsem zachytila Rustyho těstovitou tvář, která se rýsovala za oknem sousedního domu. Na okenním rámu uvnitř smutně plandal utržený kus ušmudlaného závěsu, jako vlajka vztyčená na půl žerdi. Pak jsem se ale uklidnila. Pochybovala jsem, že náš letitý soused, kterému samozřejmě nechyběl umolousaný kulich naražený hluboko do čela, může skrz okenní tabulky pokryté silnou vrstvou prachu vůbec něco vidět. Ze spánku ho asi vytrhly moje kroky na cestičce vysypané bílými oblázky, která se vinula naší zahradou. Rychle jsem se otočila, abych se nerozesmála. Usoudili jsme totiž s Paulem, že oba bratři, Rusty i jeho dvojče Speedy, určitě přes zimu hibernují. Během ledna a února jsme je zahlédli pouze párkrát, na prstech jedné ruky by se to dalo spočítat. Ovšem i tak bylo unikum spatřit za běžných okolností jednoho nebo oba z těchto vyhlášených vesnických excentriků. Rusty a Speedy měli totiž přehozený režim – ve dne vyspávali, zato v noci žili naplno. Musím se ale přiznat, že mi jejich obskurní zvyky celkem vyhovovaly v době, kdy musel Paul na služební cestu. To jsem se vždycky rozhodla, že smutnou samotu, během níž jako by dům bez Paula jaksi vychladl, ono přátelské kouzlo se z něj vytratilo a také zahrada nějak ztratila barvy, zaženu intenzivní prací. Překládala jsem dlouho do noci a někdy téměř až do rána. Ve své kanceláři v zahradě jsem se opravdu nemusela bát – dům Rustyho a Speedyho zářil do noci jako rozžatá pochodeň. Oba bratři se občas vydali odvážně i na zahradu a přes plot na mne vždycky křikli veselý pozdrav, který nás tak hluboko v noci pojil jakousi spikleneckou sounáležitostí.

Zastavila jsem se na začátku zahrady u pítka pro ptáky, které jsem loni koupila za pár pencí v nedalekém zahradnictví, tedy nursery, jak se tady říká. Budu je muset pořádně vyčistit. V mělkém a širokém kameninovém korýtku s výstupky, na nichž se mohli ptáci při pití pohodlně usadit, se na dně zachytilo několik hnědých zkroucených listů. Krmítko, které viselo nad ním, bylo poloprázdné. Byla to dlouhá skleněná nádoba s otvory zakončenými miniaturními bidýlky, na nichž si ptáčci hověli, když se krmili. Mně se původně sice moc nelíbilo, ale musela jsem Paulovi přiznat, že je funkční – nemohly se na ně vyšplhat myši nebo krysy jako na takový ten domeček, který jsem zpočátku vehementně prosazovala.

To pítko mne nepřestávalo naplňovat vítězoslavnými pocity, protože jsem je získala opravdu levně. Stalo se tak díky psychologické hře, kterou jsem začala aplikovat na manažera oné nursery. Ta byla navíc sympatická tím, že jsem se tam mohla vypravit buď naším vesnickým minibusem, nebo pěšky. Hodinová procházka vedla Longworthem a byla vždy moc příjemná. Rozlehlé zahradnictví se nacházelo za sousední vesnicí v polích a pevnou rukou se mu pokoušel vládnout výše zmíněný manažer. V práci nosil vždy tmavomodrý dvouřadový oblek s bílou košilí doplněnou červenou vázankou, aby dal okolí najevo, kdo tam je šéf. V zahradnictví, kde všichni pobíhali v opraných džínách nebo vyšisovaných montérkách a ve starém tričku, to působilo opravdu výstředně, a není proto divu, že personál svého nadřízeného nebral zcela vážně.

Jako dnes před sebou vidím den, kdy jsem tam zavítala poprvé. Všichni byli v pohybu a přemisťovali nějaké bedničky s napůl uhynulými sazenicemi a pytle s kompostem.

„No jo, Mr. Big má zase svůj den!“ prozradila mi spiklenecky prodavačka, když mi markovala nakoupené rostliny. Pobaveně na mne mrkla. Přeložila jsem si Mr. Biga do češtiny a tehdy mě vůbec nenapadlo, že se ten pán doopravdy nejmenuje pan Veliký. Spokojeně jsem odcházela se sáčkem plným zajímavé kořisti, kterou jsem plánovala hned zasadit do zahrádky, a cestou ven jsem div nevrazila do Mr. Biga. Usmála jsem se na něj a chtěla ho pár slovy potěšit, když má takový shon.

„Že tu ale dneska máte rušno…“ Užuž jsem se nadechovala, abych ho oslovila: Mr. Bigu, ale vtom mi naštěstí sklouzl zrak na jmenovku, kterou měl pan šéf hrdě připevněnou na tmavomodré klopě ošoupaného obleku. Stálo na ní Joshua T. Show, MANAGER. Fotografie pod odřeným plastovým obalem ho zachycovala se širokým úsměvem přilepeným na tváři poznamenané stresem náročného postavení, jež zastával.

Silně jsem zrudla, neboť mi došlo, že Mr. Big je surový vtip nevděčného personálu. A také proto, že jsem musela potlačovat výbuch smíchu, který mě málem ovládl.

„… pane vedoucí,“ dodala jsem nenápaditě po chvíli. To už jsem se vzpamatovala natolik, že jsem zase dokázala vklouznout do důstojného chování lady, kterému jsem se každým dnem pracně učila.

Mr. Big se na mne vděčně usmál. Pochopila jsem, že od zaměstnanců asi vřelé lidské slovo očekávat nemůže, a najednou mi ho bylo trochu líto. Neuniklo mi, že je celý zpocený a nezdravě bledý. Kapičky potu se mu pohupovaly na hustých keřících neuspořádaného obočí a hojně mu zdobily horní ret. Pečlivá pěšinka, kterou si dělil prořídlé šedivějící vlasy, vzala v chvatu dne za své a jednotlivé pramínky se mu přilepily na čelo zbrázděné ustaranými vráskami. Kravatu měl povolenou a horní knoflíček košile, která vypadala, jako by v ní přespal v některém z místních skleníků, byl rozepnutý. Tmavomodrý oblek na něm visel jako pytel od brambor.

„Je to dneska blázinec,“ souhlasil se mnou, pak se rychle rozloučil a odkvačil. Během svých návštěv v nursery jsem ho nikdy neviděla v klidu, pořád někam utíkal, v jednom kuse pobíhal. Chaosem, který vytvářel a bez přestání kolem sebe navozoval, protože si práci nedovedl zorganizovat, žil a bez něj se cítil jako ryba na suchu. Jednou jsme ho s Paulem viděli, jak si šel koupit svačinu. Tedy ne že by šel, on běžel. Hnal se cestou do obchodu a v klusu pak hltal sendvič, když pádil zpět do zahradnictví. Ovšem kvantita obvykle neznamená kvalitu a to o pracovišti toho manažera platilo ve více než vrchovaté míře - zahradnictví Mr. Biga bylo v hrozném nepořádku, rostliny byly zaplevelené a uschlé, zahradní plůtky a besídky se choulily v rozích, smutně pozapomenuté a celé opršelé, nátěr oprýskaný, pytle s rašelinou, z nichž obsah vytékal v tmavých stružkách natrženými otvory, se kupily kolem skleníků a připomínaly obranné valy během vojenského puče.

Mr. Big proslul v širokém okolí krkolomnými zvraty marketingové strategie. Někdy zlevňoval opravdu hodně drahé květiny, rostliny, keře, vybavení do zahrádek, nářadí, cibulky, semena, prostě co mu přišlo pod ruku. Neměl v tom vůbec žádný systém a nešlo ani o sezonní výprodej. Pokaždé když jsem se do jeho nursery vydala, vracela jsem se vítězoslavně s nějakým příspěvkem do naší zahrady, který bych si jinak z rozpočtu přísně vymezeného na květiny dovolit nemohla. Jednou jsem tam zahlédla hezkou keříkovou levanduli. Už dlouho jsem po ní pásla - měli jsme na příjezdové cestě dvě a já chtěla vykopat zplanělou růži, kterou tam nechala bujet bývalá majitelka zahrady i domu Miriam, a hodlala jsem ji nahradit další levandulí. Zašla jsem se podívat do zahradnictví v nedaleké vesničce Kingstone Bagpuize, které se na pěstování levandulí specializovalo. Měla jsem pocit, že jsem se ocitla ve staropanenském pokojíku nějaké postarší dámy z 19. století, když jsem vkročila dovnitř vysokou klenutou kamennou bránou – intenzivní, sytá vůně levandule prosákla úplně vším a člověku se ve chviličce zdálo, jako by se v modrých a nafialovělých obláčcích viditelně vznášela nad klasy drobných kvítků. Ovšem keříkové levandule byly opravdu hodně drahé. Bylo mi jasné, že si na tu naši budoucí budu muset ještě nějakou dobu šetřit. Smutně jsem se vydala na cestu zpět, ale v srdci mne přesto hřála hezká vzpomínka na fialovou voňavou levandulovou zahradu vyhřívající se v odpoledním slunci jako nějaké lenivé zvířátko a na její laskavé, vyrovnané majitele – manželský pár, který věnoval celý život levandulím.

Tentokrát jsem se proto chovala obezřetně, když jsem v zahradnictví Mr. Biga zahlédla vzrostlý levandulový stromek, a to i přesto, že nesl stopy nedbalého a neurvalého zacházení, a bylo tím pádem zřejmé, že z toho může koukat i nějaká ta sleva. V pokladně seděla má známá a otráveně si podpírala bradu dlaní. Dovlekla jsem k ní objemný květináč s levandulí.

„Nevíte, kolik by tohle mohlo asi tak stát? Možná na tu levanduli bude nějaká sleva?“ otázala jsem se jí opatrně.

Prodavačka chvilku květináčem otáčela, ale cenovku už dávno smyl déšť.

„Pane vedoucí!“ křikla neuctivě směrem k malé kanceláři bez oken, v níž se mezi kupami neuspořádaných lejster, pod nimiž se pravděpodobně možná skrýval i nějaký nábytek, tísnil Mr. Big. Ustaraný manažer k ní obrátil od poblikávajícího monitoru zbytečně spuštěného počítače tvář bílou jako tvaroh. Pod očima se mu rýsovaly temné kruhy. „Za kolik mám prodat tohle?“ Pokladní s těmi slovy pozdvihla květináč s mapami zaschlé plísně, z něhož ochable visely zvadlé větévky levandule téměř bez listí.

„Za libru!“ vyštěkl Mr. Big otevřenými dveřmi v odpověď a zahloubal se znovu do světélkujícího monitoru.

Bylo mi jasné, že se okradl. „Ale tyhle levandule jsou dost drahé…“ začala jsem opatrně.

Prodavačka jen máchla rukou a naznačila, abych problém nerozmazávala. Mr. Big to u ní měl schované, protože ji přinutil přijít na směnu minulou sobotu, a to jen proto, aby mohl jít on sám na fotbal.

„Jen to nechte! A berte, dokud dává!“ zašeptala. „On má zase dneska den! A ostatně se už dávno chtěl tohohle parkosu tak jako tak zbavit!“

Nic jsem tedy nenamítala a levanduli odnesla do bezpečí Hinstonu. Nějakou dobu jsem ji piplala, a když se rostlina zotavila, zasadila jsem ji na příjezdové cestě. Do dvou měsíců se mi odměnila nádhernými temně fialovými květy a dneska je to keř pomalu vyšší než já.

Pítko, na které jsem se nyní zadívala, patřilo k triumfálním výprodejům Mr. Biga, k nimž se obvykle uchyloval vždy během nějaké vrcholící psychické krize. Usmála jsem se pro sebe a vydala se dál zahradou. Voněla svěže a vlhce chladnou ranní rosou. Nad trávníkem se vznášela řídká mlha, kterou prosvítal obrys loubí, obtěžkaný zelenými šlahouny zimolezu a agresivní popínavé rostliny s kluzkým názvem passion flower, česky ovšem mučenka, která se tu odněkud vzala. To bylo ale v naší zahradě nyní, když jsme ji trochu proklestili a zbavili přerostlých keřů, nabíledni – všude se po nějaké době opět objevily dřívější květiny a rostliny. Pohled na ně mne dojímal – často jsem se v myšlenkách vracela k těm, kdo je sem před léty zasadili.

Mezi zelenými lístky obrůstajícími loubí zářila drobná bílá poupátka růže, která přestala kvést pouze krátce, v zimních mrazech. Prošla jsem pod loubím do druhé poloviny zahrady. Tráva zde byla stříbrná rosou. Skalka před mou kanceláří mě vítala prvními rozkvetlými alpinkami. Opět jsem se zaposlouchala. Jaké ticho tu panovalo! Jen vítr, když se otočil, přivál ze vzdálené dálnice A 420 útržek automobilového běsnění dokládajícího, že někde tam napravo existuje civilizace. A do toho čas od času zaječel tím svým kovovým a jaksi bez přestání vyděšeným hlasem bažant, jako by chtěl okolí dát najevo, co si o tom myslí.

Prošla jsem podél vysokého živého plotu z tisů a kolem divokého houští starých bezů. Už jsem je sice hodně zkrátila, ale bylo mi jasné, že si to vyžádá mnohem razantnější zákrok. Obešla jsem kancelář a ocitla se na konci zahrady, kterou vlevo volně ohraničoval mohutný keř budleje a vpravo keřík divokých růží a houština klematisu.

Posadila jsem se na zvlhlý schod před kanceláří a zadívala se k Longworthu. Farmář Stevenson zoral pole, které nás od sousední vesnice dělilo, a jeho hnědé brázdy nyní vypadaly jako zpěněné vlny hnědého moře. Ten dojem ještě násobili rackové, kteří se nad polem vznášeli, neboť usoudili, že brázdy budou jistě hýřit lahodnými pochoutkami. Zemina příjemně, ostře voněla. Těsně nad polem se válela mlha, ale hustší, mléčná, a ne tak průsvitná jako ta naše na zahradě. Druhy anglické mlhy mně učarovaly, stejně jako jejich proměnlivost a rychlost, s jakou se vytrácely či snášely.

Náhle, jako když někdo zmáčkne někde nějaké tlačítko, se dali do zpěvu ptáci. Zpěv přešel záhy v bujarý, rozjásaný chorál navozený opojením z jara, který však Rusty se Speedym obvykle označovali za řev vytrhující je nepříjemně z prvního spánku.

Nad Longworth se vyhouplo slunce a vesnice na chviličku připomínala vystřihovánku z černého papíru, jak se rýsovala proti obzoru. Mlha se kamsi vytratila a rosu vysušily první, nezvykle teplé sluneční paprsky. Racci se zhoufovali do velkého hejna a s jaksi bolestnými výkřiky připomínajícími dětský pláč odlétli někam za longworthský kostel. Usrkla jsem kávu a hrníček opatrně postavila vedle sebe. Bála jsem se, že sebemenší cinknutí hrnku tenhle přenádherný sen zažene.

Vtom se odvedle ze zahrady našich mladých sousedů Wendie a Johna ozvalo zakašlání motoru sekačky a potom se už žací strojek rozeřval naplno. Idylický obraz zůstal neporušený, ale božský klid nedotčeného rána vzal zasvé.

„To je ale blb!“ neudržela jsem se. John na zahradě i v domě pořád něco vylepšoval a pravidelně nás v sobotu a neděli po ránu budil svými hektickými aktivitami, jejichž výsledky jeho nemovitosti obvykle neprospěly, ba naopak, soustavně snižovaly její potenciální tržní hodnotu. Mladí manželé nyní čekali první přírůstek do rodiny a John se cítil dvakrát povinován dát okolí najevo, jak se o vše dokáže dokonale postarat.

Zamířila jsem zpátky k domu. V pítku se rozkošnicky koupal kos a ani se příliš nevyděsil, když mne spatřil. Už mne znal a celkem si na mne zvykl. Z pouhé slušnosti se vyhoupl do větví šípkové růže nad vodní hladinou, jen aby se neřeklo. Jakmile jsem však přešla kolem, hned jsem znovu zaslechla slastné šplouchání vody. Na příjezdové cestě před domem Wendie a Johna stálo BMW jedné z tchyní. Obě matky vládly svým rodinám železnou rukou a já jsem Wendie a Johna podezírala, že se vzali hlavně proto, aby tomu poručníkování unikli. Povedlo se jim to ale pouze na krátký čas. Kolem Vánoc se oběma maminkám opět rázně vzepřeli. Trochu se nám s tím svěřili, když nás o Vánocích navštívili. Řekli tehdy, že čekají rodinu a chtějí si konečně zařídit život podle svého, a ne podle představ svých rodičů. Oba jsme s Paulem věděli, jak lehce se to řekne, ale jak těžké je podobné předsevzetí uskutečnit. Od Vánoc uplynulo vlastně pár neděl, necelé dva měsíce, a Wendie s Johnem sklouzli do původního uspořádání. Wendieina maminka prohlásila, že na sebe musí Wendie nyní dávat pozor, a začala si dceru na čím dál delší časové úseky odvážet k sobě domů. V důsledku toho zhoustla frekvence návštěv Johnovy maminky. Přijížděla pravidelně, aby dohlédla, zda chlapec, který už nyní vážil povážlivě přes metrák, netrpí hladem a jí pravidelně teplá jídla. Johna, který nepřestával něco na domě či v zahradě kutit, jsme s Paulem čas od času pozvali alespoň na čaj. Ale takové chvíle přinášely muka oběma stranám – John byl odjakživa plachý a nemluvný a současná situace mu na dobrém rozmaru nepřidala, takže obvykle jen slušně poseděl na okraji křesla, usrkával čaj – ouško šálku přitom opatrně svíral mezi prsty, které připomínaly tak trochu uzenky, a malíček měl vztyčený do prostoru, jak si to asi přečetl někde v nějakém časopisu ze života lepší společnosti. Byl rád, když jsme zavedli řeč na jejich králíka Šmouhu, vděčné téma hovoru, který k nám na zahradu utíkal čím dál víc, protože se o něj John, upřímně řečeno, nyní moc nestaral. Já měla Wendieina mazlíčka Šmouhu docela ráda a vždycky jsem mu přichystala nějaké salátové listy a nechala ho vesele hopkat po našem pozemku.

Na Wendie jsme se vždy zeptali jen opatrně, protože jsme nevěděli, jak se vlastně věci mají. John pokaždé trochu zbrunátněl a odpověděl jen, že je všechno v pořádku, a pak se obvykle rychle rozloučil.

„Ále co,“ obrátil se na mne jednou Paul po odchodu našeho zasmušilého souseda, „za takové tři měsíce budou mít oba jiné starosti a pak se situace jistě nějak upraví sama od sebe.“

Změť podobných myšlenek se mi honila hlavou, když jsem otvírala dveře. Na chviličku jsem se ještě zastavila, než jsem zadním vchodem vkročila do domu, a přitiskla jsem zlehka dlaň na zlatavý cotswoldský kámen, z něhož byl náš dům vystavěný. Nikdy jsem tomu dětinskému gestu nedokázala odolat – ten kámen měl tak hřejivou barvu, že jsem se vždycky domnívala, že musí být i na dotek rozpálený. I po ránu z něj sálalo příjemné teplo, a tak jsem, uspokojena, vešla dovnitř. V kuchyni jsem rychle uvařila Paulovi čaj a sobě další kávu a na talířek naaranžovala několik sušenek, které jsem vylovila z velké porcelánové nádoby opatřené nápisem Sušenky. Pořídila jsem si ji krátce po tom, co mi Paul vysvětlil, že pokud Angličané něco nesnášejí, tak je to navlhlá sušenka. A uchránit sušenku před navlhnutím v prostředí s takovou vlhkostí vzduchu bez stoprocentně utěsněné piksly prostě nelze.

Paul už měl puštěné rádio na nočním stolku a z polospánku je poslouchal. Opatrně jsem vedle něj postavila podnos. Paul pootevřel jedno oko, aby zjistil, co se děje, a pak je zase zavřel a ospale ze sebe vypravil: „Děkuju ti.“

„Klidně spi dál!“ navrhla jsem mu. „Je hnusně brzy! A tys měl opravdu hektický týden. Já budu v zahradě a přijdu tě za hodinku vzbudit.“

Paul se vztyčil na lokti, usrkl čaj a natáhl se pro sušenku. Pak se zase zabořil do polštáře a spokojeně chroustal čtvereček shortbreadu. Dosud jsem nepochopila, proč se takhle říká sušence.

„Hmm…, tak dobře,“ souhlasil Paul a na tváři se mu rozléval slastný úsměv, jak se opět nořil do spánku.

Vtom se na Johnově přední zahradě rozeřval naplno motor sekačky. „Teda jestli to půjde,“ zahučel Paul a přetáhl si pokrývku přes hlavu, takže mu vykukovala pouze šošolka světle hnědých vlasů.

Zamířila jsem k oknu a přivřela je. John nemilosrdně holil přední trávník. V koutě zahrady se kupila hromada nářadí, která nasvědčovala tomu, že má za lubem zase nějaký novátorský plán, který tentokrát neušetří přední zahradu.

Nebyla to jen Johnova zběsilá kutilská činnost, která nakonec Paula vytáhla z postele – venku se rozzářil nádherný den, na poslední únorový týden nezvykle slunný a neuvěřitelně teplý.

Byla bych se ráda věnovala zahrádce, ale bylo mi jasné, co mne nevyhnutelně čeká, když už jsem jednou dostala k Vánocům kolo. V rychlosti jsem chystala lehký oběd, tak typický pro většinu anglických domácností v sobotu – bacon and eggs. Ovšem britské pojetí slaniny s vejci se od našich českých představ o tomto jídle značně liší. Jak také jinak! Ta slanina není vůbec slanina, ale libová šunka, která se ale musí nejprve osmažit, a vejce se k ní podává sázené na topince a samozřejmě nesmějí chybět ogrilovaná rajčata a žampiony.

Paul se po obědě převlékl do sportovního a zmizel v kůlně. Po chvíli z ní vytlačil moje nové kolo.

„Kousek od Southmooru jsem objevil takový šikovný plácek. Tam se můžeš rozjezdit,“ lákal mne. Ten plácek se jmenoval honosně Park milénia a bohužel ho postihl osud všech podobně uměle vytvořených rekreačních zařízení – nikdo tam nechodil. S mladými stromky přivázanými k tyčkám, jezírkem a několika lavičkami mi připomínal podobné výtvory nadšených pražských pionýrů, kam rovněž nepáchla ani noha.

„Tak dobře,“ souhlasila jsem váhavě a v duchu vyslala k nebesům modlitbičku. Na kole jsem neseděla dobrých čtyřicet let. Nevěděla jsem pořád, jestli se mám na obnovený zážitek těšit, nebo se ho spíš obávat.

Paul vyvedl z kůlny ještě své kolo a pak je obě naložil do auta. Ocenila jsem, že mě šetří a nevypudil mě rovnou na vozovku. Doprava kolem Hinstonu sice zrovna netepala, ale i tak by byl můj osud jistě brzy zpečetěn.

Projížděli jsme půvabnou krajinou kolem Longworthu a Southmooru a ve mně klíčily nostalgické myšlenky všech odsouzenců, kteří si uvědomují, jak je život a svět vůbec krásný. Užuž jsem otvírala ústa, abych navrhla nějaký alternativní program, ale měla jsem svou hrdost, a tak jsem hleděla odvážně do tváře budoucího osudu.

Před Parkem milénia nestálo ani jedno auto.

„No vidíš, nikdo tu není!“ utěšoval mne Paul, kterému neuniklo, že jsem výjimečně zamlklá a že jsem zvážněla. „Kuráž!“ dodával mi odvahy, zastavil a zvesela vykročil ke kufru, z něhož vytáhl oba bicykly.

„Tobě se to říká!“ zabručela jsem pro sebe česky. Paul jezdil na kole s takovou bravurou, jako by s ním byl srostlý. Odšourala jsem se dozadu za auto a převzala od Paula svoje kolo. Bylo opravdu moc krásné a jmenovalo se Raleigh. Možná to bylo po Siru Walteru Raleighovi, odvážném dobrodruhovi, kterého však nakonec popravili. Na krátkou, kratičkou chviličku na mne sladce dýchlo dobrodružství. Pak se ale ozval hlas rozumu.

„Jen aby to se mnou nedopadlo opravdu jako s tím Raleighem,“ hudrala jsem a Paul se rozesmál a povzbudivě mě popleskal po zádech.

„Tak šup šup,“ poháněl mne vpřed.

Vyvedla jsem kolo na silnici. Pneumatiky tiše ševelily po asfaltu, když jsem je tlačila do parku. Paul mě předjel na svém kole a elegantně mne několikrát obkroužil. Zastavila jsem se a zoufale si vzdychla.

„Tohle já nikdy nesvedu!“ zalkala jsem.

Na kole jsem jezdila tak v osmi deseti letech a vždycky jen u babičky nebo na statku strýce kulaka, u něhož jsem v padesátých létech vlastně vyrůstala. Ale spíš jezdila sestřenice a mne vozila na tyči před sebou. Cyklistické hrátky s bratranci u babičky skončily dramatickou příhodou, kdy jsme se všichni projížděli po silnici a nějak pozapomněli, že tudy také občas jezdí autobus. Málem nás smetl. Já odbočila a projela jsem sice hladce jakousi škarpou, ale bohužel též plotem, a bratranci se snažili uniknout do hustých kopřiv. Babička nám poté, co prozkoumala naše naštěstí povrchová zranění, bez velkých řečí jízdu na kole preventivně zatrhla. Trest to zase tak velký nebyl, vezme-li se v úvahu, že jsme žili většinu roku ve městě.

Cítila jsem, jak mi dlaně rychle vlhnou nervózním potem. Černé obložení řídítek k nim nepříjemně přilnulo. Otřela jsem si o kalhoty nejprve jednu a pak druhou ruku.

Paul mě dávno předjel a zmizel někde v nitru toho umělého parčíku obehnaného neprostupnými houštinami a vzrostlými stromy. Připadala jsem si náhle osamělá a opuštěná a do duše se mi vplížila sebelítost.

Odtlačila jsem kolo k brance a zamířila s ním dál po úzké cestičce vysypané žlutými cotswoldskými oblázky. Když jsem spatřila, že obemyká nevelké jezírko, které už zdárně zarůstalo žabincem, dolehla na mne o to větší deprese. Hýčkala jsem si ten nepříjemný pocit ještě ve chvíli, kdy jsem zavilý bicykl vlekla do mírného vršku. Nahoře na tom kopečku se prostíral hezký, relativně rovný trávník s několika malými stromky.

„Tam si na ten krám už musím opravdu sednout!“ přikázala jsem si. „Jinak naprosto ztratím tvář.“

V potu tváře jsem s kolem dorazila nahoru. Paul vesele vířil kolem stromů, kličkoval mezi nimi, smál se a vítr mu čechral světle hnědou kštici hustých vlasů.

„Tak pojď, honem, nasedni a rozjeď se!“ vyzýval mne celý zadýchaný. „Uvidíš, jaký pocit volnosti se tě náhle zmocní!“

„Ha!“ vyrazila jsem posupně. O pocitu volnosti nemohlo být řeči ani vzdáleně. Opatrně jsem přešla i s kolem k jednomu ze stromků, vyhoupla se do sedla a pro jistotu se přidržovala pružné větve. Zatoužila jsem být zpátky na zahrádce.

„Pusť se toho stromu! Musíš se naučit balancovat v sedle! Udržovat rovnováhu! Přidržovat se něčeho, to je to nejhorší!“ Paul prosvištěl na centimetry ode mne.

No to určitě! brblala jsem v duchu. Abych se rozplácla hned na začátku! Chvilku jsem se kvedlala i s kolem u stromku. Pak mě to přestalo bavit a udělala jsem první pokus. Obloha se legračně zhoupla a já byla najednou na zemi.

„Kruci!“ Pád mne probral. Bylo mi jasné, že musím k jízdě na kole zaujmout aktivní, a hlavně pozitivní přístup. Vyhoupla jsem se do sedla podruhé a opatrně se rozjela. Měla jsem pocit, že se kupředu valím stovkou, a rychle jsem zabrzdila. Kolo sebou smýklo do strany.

„Chce to větší rychlost! Nemůžeš manévrovat, pokud nepojedeš rychleji! Tak šup šup! Nic jako free lunch neexistuje! Chce to trénink a cvičit a cvičit!“ Tu frázi o tom, že neexistuje něco jako free lunch, tedy oběd zdarma, jsme s Paulem užívali často v legraci o lidech, kteří se domnívali, že jim v životě něco spadne do klína bez práce. Oba jsme věděli, že to je nesmysl, a s pocitem hořce trapného soucitu sledovali nepoučitelné soutěžící, kteří žili v naději, že je velká výhra zajistí na celý život – aby pak odcházeli s nějakou téměř bezcennou cetkou. Paul se teď zastavil kousek ode mne, ale v dostatečně bezpečné vzdálenosti, a ujal se role trenéra.

Usedla jsem znovu na kolo a loupla po Paulovi vyčítavým pohledem.

„V kostele jsi sliboval něco v tom smyslu, že mne budeš ochraňovat a bránit…“

Paul se rozesmál. Bylo mi jasné, že s citovým vydíráním neuspěju. Opatrně jsem se opřela do řídítek a vyrazila. Vzrostlé borovice na konci parku se začaly přibližovat světelnou rychlostí. Srdce mi bušilo až ve vyprahlém hrdle. Tepání krve ve spáncích připomínalo dunění tamtamů v africkém pralese.

„No výborně! Vidíš, a už jedeš!“ jásal Paul.

Borovice byly nyní opravdu hodně blízko. Asi bych měla něco udělat. Mozek však odmítal vydávat jakýkoli příkaz a tělo jsem měla úplně ochromené. Netušila jsem, kde mi končí paže a kde začínají řídítka.

„Pozóóór!“ vykřikl varovně můj manžel. „Řítíš se do těch borovic!“

„No to vím taky!“ zaječela jsem, ale před sebe. Obrátit jsem se neodvážila. „Co mám proboha dělat?“

„Brzdi!“ křikl Paul.

Nemohla jsem si vzpomenout, jak se to dělá. Člověku se prý před koncem života promítne před očima celý film jeho života. Mně na to nezbýval čas.

Nalevo od borovic jsem najednou zahlédla Alici, která kde se vzala, tu se vzala v parčíku na procházce se svým pejskem. Vzpomněla jsem si, že se mi kdysi zmínila, že ho tam občas chodí venčit. Oba mne se zájmem sledovali. Asociativně jsem si vybavila sladké chvilky v charitativním spolku Opora ve stáří, který Alice řídila a kam jsem já chodila občas vypomáhat. Proč jsem se jen nedržela toho?

Na borovicích jsem už dokázala rozeznat každou jehličku. Větvičky byly tmavě zelené se světlounkými novými konečky.

V zorném poli se mi opět mihla Alice se psem – musela jsem asi trochu kroužit. Alicina kulatá tvář byla ruměná potlačovaným smíchem a ústa měla pootevřená údivem, jak tohle celé skončí. Také vousatá tvář jejího pejska vyzařovala účastné podivení.

Bicykl se před stromem kupodivu nezastavil a já do něj najela rychlostí jistě minus deset kilometrů v hodině. Objala mne voňavá náruč sotva vzrostlého stromku. Zachytila jsem se štíhlého kmínku jako tonoucí, který se drží onoho pověstného stébla. Mladý stromek se pružně prohnul. Chvilku jsem se s jeho kmenem komíhala. Podivné na tom bylo, že jsem měla nohy pořád zaklíněné v kole. Pak jsem uviděla Paula. Snažil se nesmát. Z kapsy vytáhl velký bílý kapesník, máchal jím a zvesela volal:

„Tady! Tááádýýý! Já jsem táádýýý!“

Po tváři mne šimraly jehličky mladé borovice, kterou jsem dosud objímala. Neodvažovala jsem se jí pustit. Cítila jsem, že se mi na prsty nalepila smůla. Její kořeněná vůně mi dýchla do tváře. Chtěla jsem se od stromu konečně odpoutat a nějak důstojně sestoupit z kola, ale obávala jsem se, že na to mám nohy příliš propletené v rámu.

„Kráme pitomý! Blbý!“ zaječela jsem česky.

Alicin pejsek vyděšeně vyštěkl.

A pak se ozval trylek Alicina smíchu. I já jsem se rozhihňala, ale byl to spíš hysterický smích, který jsem nějak nedokázala zastavit. Tak a dost! řekla jsem si rázně v duchu. Přece tady nebudu donekonečna viset na nějaké větvi a pružit sem a tam! Uvolnila jsem opatrně jednu paži a uchopila řídítka, která jevila silnou tendenci otáčet se pořád doprava. Dlaň vonící smůlou z borovice se mi na ně s mlasknutím přilepila. Přestala jsem se hihňat a pro změnu pocítila, jak mi po čele i zádech stékají stružky nepříjemně ledového potu. Po chvíli se mi nějak podařilo vymanit končetiny z rámu. Stála jsem opět na pevné zemi a cítila, jak se ve mně zdvihá další vlna nezvladatelného smíchu. Důstojně jsem vytáhla kapesník a předstírala, že si jím otírám tvář zvlhlou potem, abych před těmi dvěma, Paulem a Alicí, skryla hysterický záchvat, který se o mne pokoušel.

Paul pochopil, že je situace vážná, a vykročil ke mně s laskavým a jaksi omluvným úsměvem na tváři. „Ukaž, já ti pomůžu. Budu tě držet vzadu za sedlo a…“

„Ne!“ zarazila jsem ho rázně vztyčenou dlaní. „Já sama!“ Vjela do mne hrdost. Já jim ukážu! Na kole jsem jezdila jako dítě, musím to zvládnout i nyní! Je to jako s plaváním, zazněla mi hlavou moudrost, kterou kdysi někdo neuváženě vypustil z úst, nikdy se nezapomene!

Paul se zastavil a kapesník mu nějak poraženecky zplihle visel mezi dvěma prsty. Usmála jsem se na něj. „Neboj! Já to teď zvládnu! Musím! Ráda bych to zkusila sama!“ vysvětlovala jsem mu rychle. Život mne už naučil, že každé, byť sebemenší nedorozumění, se musí objasnit hned v začátku. Jinak také může narůst do gigantických rozměrů.

Paul se sice chápavě usmál, ale v očích se mu zračily obavy.

Vyhoupla jsem se plavně do sedla. Náhle mi bylo všechno nějak jedno. Zamířila jsem na úzkou klikatící se cestičku areálu, vysypanou bílými kamínky. Na jejím konci se ve slunci pomalu se sklánějícím k západu lesklo oko jezírka. Paul i Alice se vyděsili.

„Tam ne! Tudy nejezdi!“ zavolal na mne Paul, hlas náhle vážný.

„Hano, bacha! Na konci té cestičky je vodááá!“ zavolala Alice a na to slovo „voda“ si ještě udělala z dlaní trychtýřek, který si přiložila ke rtům. To abych ji asi lépe slyšela.

Ignorovala jsem jejich varování a v nitru si hýčkala pocit budoucí oběti. Nepřemýšlela jsem o kole, o tom, kudy jedu a jak to dopadne. Prostě jsem jen jela. Paul měl pravdu – po chvíli se mne zmocnil pocit nezkrotné svobody. Dojela jsem bez kymácení na konec cestičky, zahnula kolem jezírka a řítila se dál, do kopečka a pak k brance. Celá zadýchaná jsem se zastavila až na silnici. Kousek ode mne stálo Paulovo červené auto. Teprve nyní se mi roztřásly nohy i ruce. Ještěže jsem měla dlaně přilepené k řídítkům smůlou z borovice. Opatrně jsem je odtrhla a opřela kolo o strom. Paul se ve chvíli vynořil z parku, seskočil z kola a objal mne kolem ramen.

„No vidíš, a pak že neumíš jezdit na kole!“ usmíval se na mne od ucha k uchu. Zasmála jsem se na něj, ale nějak trhaně a nesouvisle. Z křoví vyběhl Alicin pejsek a po chvíli se za ním objevila i jeho paní, celá zrůžovělá a zadýchaná během.

„Teda to byla ale jízda! Jak jsi to dokázala, prosím tě?“ vykřikovala na mne, v očích veselé plamínky.

„Já sama nevím,“ přiznala jsem po pravdě.

Chvilku jsme si ještě povídali a Alice se pak se svým pejskem, na kterého volala Chocky, rozloučila a vydala se polní stezkou k domovu. My se s Paulem ještě na chvilku vrátili a křižovali parčík pro mne oslnivými křivkami cyklistických drah. Slunce se začínalo sklánět k západu a naše stíny s koly se na trávníku bizarně protahovaly. Ochladilo se a odkudsi zafoukal vlezlý vítr. Vrátili jsme se k autu a naložili kola zpátky do kufru.

V teple Paulova citroënu na mne náhle padla příšerná únava. Měla jsem pocit, že každým okamžikem usnu. Paul mne ze strany s úsměvem pozoroval. Beze slova mne popleskal po ruce. Ochable jsem se na něj usmála. Uvědomila jsem si, že jsem nikdy nepociťovala takový pocit bezpečí.

„Měla bys vidět, co prožívali s koly my!“ zasmál se Paul a začal mi vyprávět historku z dětství, aby trošku rozptýlil dopad toho traumatizujícího zážitku. Chodil do soukromé školy, která byla sice elitní, ale se svěřenci, z nichž měla vychovat pravé anglické gentlemany, se rozhodně nemazlila. Byla to škola výhradně pro chlapce, a Paul mi vyprávěl, jak jim už od útlého věku říkali „mladí pánové“ a oslovovali je zásadně příjmeními. „Do školy nás přišel proškolit místní policista. Něco jako ten náš Joe S.“ S Joem Smithem, místním policistou vydávajícím zběsilé bezpečnostní buletiny, jsme se seznámili zanedlouho po nastěhování do Hinstonu, kdy místní obyvatelstvo instruoval, jak popsat potenciálního pachatele čehokoli. Nikdo mu zde neřekl jinak než Joe S. Paul našpulil rty a nasadil přízvuk, jakým se hovořilo v lepší škole. „,Mladí pánové,‘ řekl tehdy ten policista na úvod, ,i používání jednostopého dopravního prostředku, tedy vašich velocipédů, jest v dopravě i mimo ni nebezpečným a nutno se tedy během tohoto procesu řídit základními pravidly provozu na silnici, jakož i jeho technickými aspekty.‘ Ten člověk měl ve zvyku po každém třetím slově mlasknout, a dovedeš si představit, že jsme pak nevnímali z jeho přednášky nic a čekali jen na to mlasknutí. Bylo to jako okamžik zklamaného očekávání, když se nedostavilo. Každému nám pak na kole, které jsme mu museli předvézt k jakési technické prohlídce, něco vyšťoural. Ale teď vím, že to dělal schválně, aby nám ukázal, kdo je tam pánem!“

A pak Paul nastartoval, zařadil rychlost a zamířil k Hinstonu.

KAPITOLA DRUHÁ

Romeo a Julie z Essexu

I v pondělí se den probudil do překrásného rána. Vykoukla jsem ven a bylo mi hned jasné, že se Hinstonu už dychtivě a nedočkavě zmocnilo jaro, třebaže je dosud únor, a že mne včerejší pocit neklamal. Obloha bez jediného mráčku měla odstín vybělené modři, která připomínala jednu Paulovu opranou, ale oblíbenou košili.

Na Anglii mne – kromě mnoha dalších věcí – fascinovaly tyhle proměny nebe a také barvy, které na něm člověk mohl spatřit. Blankyt ranní oblohy protkávaly kýčovitě růžové a nachové pruhy a večer slunce často mizelo v sírově žlutých a tyrkysových pásech, které připomínaly stuhy vlající po temnějící modři večerního nebe. Úchvatná byla i oblaka, která se po obloze honila, zejména velké bělostné naducané mraky, které vypadaly jako nadýchaná šlehačka a tvary připomínaly sen šíleného cukráře. Někdy se však na nebi potuloval pouze jeden jediný lehounký mráček, který se tam zdál nějak ztracený, jako by zabloudil. Za tu krásnou podívanou vděčíme tomu, že bydlíme na ostrově.

Paul už odjel do práce a já se před odchodem do své zahradní kanceláře pustila jako každé dopoledne do uklízení. Měla jsem ten nenáročný rituál, který mě pravděpodobně uklidňoval právě tím svým stereotypem, moc ráda. Nádobí od snídaně jsem naskládala do myčky a na okenní římsu v kuchyni jsem vyrovnala vysoké skleněné nádoby se zabroušenými víčky, které jsem si přednedávnem pořídila na cornflakes a müsli. Paul mi hned na začátku našeho manželství barvitě vylíčil, co si každý Angličan myslí o zvlhlých sušenkách a topinkách, o cereáliích ani nemluvě. Ve vlhkém ostrovním vzduchu stačila chvilka nepozornosti a chřupavá topinka se proměnila v gumovou houžev a cornflakes připomínaly žvýkačku nakrájenou na drobné plátky. Zamyšleně jsem se zahleděla na nádobu s Paulovými oblíbenými shreddies a weetabixem. Shreddies, zality spoustou mléka a utopeny v jogurtu, se ještě pozřít daly, ale weetabix, třebaže byl nesporně úžasně zdravý, chutnal jako slisované seno, které trochu i na pohled připomínal.

Český páreček k snídani není zase tak špatný vynález, povzdychla jsem si a zamířila do koupelny v přízemí, abych vyměnila ručníky.

Usoudila jsem, že bych měla tak nádherného počasí využít – rozhodla jsem se proto převléknout postele a vyprat obratem povlečení, abych je usušila venku na sluníčku, dokud svítí. Proměnlivé anglické počasí mne naučilo využívat do poslední vteřinky každé chvilky, kdy výjimečně nepršelo nebo se kolem domu neválela líně mlha. Musela jsem si nicméně přiznat, že si tu práci tak trochu vymýšlím a cestu do kanceláře oddaluji, protože čekám na poštu.

Moc jsem se na ni těšila a vždycky se nedočkavě vrhla na knihy a na psaníčka. Obojího chodilo každým dnem čím dál více. Souviselo to nejen s mou příjemně se rozrůstající pracovní aktivitou, ale také s tím, že jsme získávali další přátele a že na mne ani ti čeští nezapomněli.

Vyndavala jsem ze skříně v ložnici velké osušky pro „horní“ koupelnu, když tu ke mně z dáli dolehla rocková hudba. Slábla, vytrácela se a zase se blížila, podle toho, jak vanul vítr. Bylo mi jasné, že přijíždí ve veselém červeném poštovním autě náš pošťák, a podle hudby jsem poznala, že to bude jistě Johnnie. Do třicítky mu sice moc nechybělo, ale rudé rozčepýřené vlasy a sprška zlatavých pih rozesetá na nose i po tvářích mu dodávaly vzezření nezbedného rošťáka. V zimě v létě nosil krátké kalhoty a vždy si vesele pobrukoval nějaký nejnovější hit. Byl nepřetržitě v dobrém rozmaru a s každým z vesnice rád prohodil pár slov, takže se k nám obvykle dostal až mezi jedenáctou a dvanáctou. Ale nikdo mu to nezazlíval.

Zato jeho kolega, typický old toast, jak jsem z legrace do angličtiny přeložila český termín suchar, se zhmotnil s pravidelností špatného počasí hned po deváté, na sobě předpisové sako od pošťáckého stejnokroje, na hlavě čapku, na tváři strohý, vážný výraz podtrhující tíhu zodpovědného poslání. Hovořil pouze tehdy, bylo-li to nezbytné a souviselo-li to se služebním výkonem, případně byl-li přímo otázán. Jeho červený pošťácký vůz se vesnicí plížil tiše, neboť tenhle pošťák si výstřední poslech autorádia dopřál pouze ve výjimečných okamžicích. Jako třeba když se v Parlamentu řešilo, zda se tentokrát ale už opravdu konečně zakáže hon na lišku.

Oba naši pošťáci byli však laskaví a svědomití a bez reptání mi tolerovali těžké balíky s knihami. Vynahradila jsem jim to na Vánoce, kdy se podle místního zvyku dává všem poštovním doručovatelům drobný dárek. Loni jsem je každého podarovala obrovskou čokoládou a pořádným kusem domácího dortu.

Nyní se ryčný rock z autorádia ozval před naší brankou. Hudba se vylila ven z auta jako povodeň, když Johnnie otevřel dvířka, a zaplavila přední zahradu. Z patra jsem pak zaslechla vodopád padajících dopisů a žuchnutí nějaké objemnější zásilky, kterou nám Johnnie obratně prostrkal kaslíkem ve dveřích.

„A prší déšť, alelujá, prší déšť, jé, jé, jej!“ notoval si Johnnie objevnou pravdu a s tím moudrem na rtech mířil za chrupání oblázků k domu Wendie a Johna.

Usmála jsem se pro sebe a seběhla rychle dolů ke dveřím. Posbírala jsem všechny dopisy a dychtivě je probírala. Jeden mne opravdu zaujal – růžová obálka byla poseta drobnými rudými srdíčky. Donesla jsem si kořist do kuchyně, uvařila si kávu a nedočkavě jsem se pustila do otvírání. Začala jsem tím se srdíčky. Bylo to svatební oznámení.

Pan Norman Cavendish

a slečna Sue Ellisová

si dovolují oznámit,

že budou oddáni…

Náhle jsem si uvědomila, že je na tom oznámení něco zvláštního, a hned jsem také věděla co. Text správného anglického svatebního oznámení má začínat tím, že si rodiče nevěsty dovolují oznámit, že se jejich dcera vdává a koho si bere.

Měla jsem dosud v živé paměti, jak jsme tohle řešili my s Paulem. Oba mí rodiče zemřeli, a tak mne neměl kdo vyvdat. Seděli jsme nad konceptem textu a přesmolovali jej kolem dokola. Paulovi se však nakonec podařilo vymyslet geniálně neutrální znění, které naše budoucí anglické příbuzné zcela uspokojilo a moje české přátele a známé příjemně překvapilo.

Pak jsem se ještě jednou podívala na ta dvě jména a matně jsem si začala vybavovat příběh, který mi kdysi Paul vyprávěl. Pohlédla jsem na adresu – a byla jsem hned doma, když jsem zjistila, že jsou ti dva snoubenci z Essexu.

Vyrovnané a distingované Angličany, kteří se dovedli téměř v každé situaci dokonale ovládat, jsem ani stínem myšlenky nepodezírala, že by mohli kdy propadnout opravdové, spalující a ničivé vášni. Vždycky mne udivovalo, že Shakespeare vykřesal v klimatu tak vlhkém oslnivou jiskru lásky mezi Romeem a Julií, ale připsala jsem to na vrub renesančnímu vření. Ostatně svůj příběh tak jako tak situoval preventivně do italské Verony. Osud Normana a Sue mne však měl přesvědčit, že Angličané dokážou hloubkou a vytrvalostí citu předčit i národy mnohem ohnivější – oni jen ty vášně, které jimi cloumají, nevystavují okatě na odiv.

Norman byl Paulův opravdu hodně vzdálený příbuzný, který žil s rodiči v Essexu. Prožili spolu kdysi pár prázdninových dní, na které rádi vzpomínali, ale pak se stýkali jen zřídkakdy. Paulovi se do Essexu, který byl od jeho tehdejšího domova dost vzdálený, dvakrát nechtělo. Časem jsem pochopila, že Essex není, jak by se tu řeklo, zrovna dobrá adresa. Nevím proč se právě tohle hrabství netěší nejlepší pověsti – řekne-li se o mladé ženě, že to je „děvče z Essexu“, každý hned ví, kolik uhodilo. Totéž platí samozřejmě i o mužích. Ovšem průmyslový Essex si to trochu zaslouží – když jsme se tam později s Paulem vypravili, tak mne opravdu zaskočily nepříliš udržované a zanedbané domy, zarostlé zahrady, neostříhané živé ploty, vraky aut a staré karavany téměř na každé příjezdové cestě. Člověk projížděl uklizenou Anglií, která připomínala krásnou zahradu, a najednou přejel pomyslnou hranici a… byl v Essexu.

Rodiče Cavendishovi pocházeli z nuzných poměrů, ale dokázali se vypracovat od píky a domohli se značného jmění, i když ovšem ne společenského postavení. To je značně hnětlo, a tak se rozhodli, že je zajistí alespoň synovi. Po dlouhém váhání usoudili, že by měl vystudovat něco hodně nepraktického, aby ho nikdo nemohl ani omylem podezírat, že si tak chce přízemně vydělávat peníze. Normana však filozofie, do které ho rodiče nasměrovali, opravdu bavila. Přibral si k ní historii a jazyky a záhy bylo jasné, že se po absolutoriu v akademickém světě rozhodně neztratí.

Rodina Ellisových pocházela ze stejné vesnice v Essexu. Ani oni nebyli bohatí a i jim se podařilo zajistit si víc než slušné finanční postavení, ne však společenské. Ellisovy ovšem ani v nejmenším netrápilo, že se nepočítají mezi místní smetánku. Radovali se ze svého úspěchu a plně vychutnávali zajištěný, byť neustále prací nabitý život. Byli pravým protikladem upjatých a úzkoprsých Cavendishových, jejichž síly se nyní napřely do soustředěného šplhání po společenském žebříčku. Všichni proto nepřestávali žasnout, že se právě tyhle dvě rodiny velice spřátelily, snad proto, že se občas protivy opravdu přitahují. Přísný pan Cavendish roztál v přítomnosti bodrého pana Ellise a strohou paní Cavendishovou dokázala vždycky rozpovídat usměvavá paní Ellisová. Pokud k sobě měli blízko rodiče, jejich děti k sobě měly o to blíž. V patnácti však začalo dětské přátelství mezi Normanem a Sue přerůstat v něco mnohem silnějšího… a krásnějšího.

Proč právě v té době došlo mezi Cavendishovými a Ellisovými k hluboké roztržce, jejíž důvod není nikomu dodnes pořádně znám, to vlastně nikdo netuší, pravděpodobně ani účastníci samotného sporu ne. Výhledové spojení obou rodin sňatkem, jež se ještě před krátkou dobou zdálo požehnáním, se nyní změnilo v nežádoucí hrozbu. Obě strany se rozhodly uchýlit se k nejzazším prostředkům, jen aby Normana a Sue rozeštvali. Výsledkem byl pravý opak.

Bystrá Ann Cavendishová, která šla rozhodně pro rozum víc než dvakrát, když ho rozdávali, pochopila, že tu delikátní situaci musí vyřešit od lesa. Navnadila naivního Normana, který zahořel vášní nejen pro Sue, ale rovněž pro milovanou filozofii, na studia v prestižní college v Oxfordu. Moc dobře věděla, že právě tato univerzita vysílá studenty v hojném počtu na zahraniční stáže.

A pak bylo pouhou otázkou krátkého času, kdy tatínkovy finance a maminčiny konexe dopomohly nadanému Normanovi ke stipendiu ve Spojených státech.

Sue, která zrovna nepatřila ke studijním typům, byla ochotna na Normana čekat, pokud byl v Oxfordu. Tak měli naději, že se alespoň občas uvidí. Ale Amerika – to bylo i na ni příliš. Normanovo rozhodnutí, k němuž vlastně dospěl s rodiči, a nikoli po rozhovoru s ní, brala v hloubi duše jako zradu jejich svatého citu, i když by to otevřeně nikdy nepřiznala.

Ale rodiče ji naučili brát vše s úsměvem. Dovedla pod ním proto nyní skrýt i bolest. A tak se na Normana dál sladce usmívala, když jí se zápalem líčil výhody studií v Americe. Jeho utvrzování, že se mezi nimi nic nezmění, ba naopak, že se jejich pouto dálkou utuží a vztah zocelí, brala jako povrchní a pokrytecké řeči. Dosud si snad ani neuvědomovala, že mu vlastně přestala věřit.

Na vesnické jezinky, které ji častovaly roztomilostmi typu: „Tak on ten váš milý teď bude nějakou dobu za mořem, co, miláčku?“, se Sue rovněž sladce usmívala. A odpovídala vždy stereotypně: „Ale vždyť on ten rok studia v Americe uteče jako voda, která nás bude dělit!“ Ovšem rok je v životě téměř devatenáctileté dívky nekonečně dlouhá doba.

Sue se nicméně rozplakala ze skutečného, nefalšovaného žalu, když se spolu s Normanem loučili. Jeho diskutabilní zradu mu v tom okamžiku odpustila. A také jemu ta daleká cesta, na niž se těšil, náhle nějak zhořkla. Oba si při tom smutném loučení přísahali věčnou lásku a věrnost až za hrob.

Norman tehdy poprvé v dospělosti podlehl dojetí a hluboce se za tu slanou vláhu, která mu zmáčela tváře, styděl. Snad proto Sue jen v rychlosti políbil, zašeptal jí pár něžných slůvek do vlasů a – zmizel za přepážkou pasové kontroly na letišti Heathrow.

Ellisovi dceru na letiště sice doprovodili, ale s Normanem se rozloučit nešli. Čekali na Sue ve voze, ponořeni do pochmurného mlčení.

Sue je po celou cestu domů neprotrhla jediným slůvkem. A ten sladký úsměv jako by jí z dosud dětsky kulaté tvářičky navždy zmizel. Graham Ellis tiskl při pohledu na takové utrpení svého jediného dítěte volant tak, že ho div nerozdrtil, a skrz zaťaté zuby občas tiše sykl: „Holomek!“ směrem k manželce Grace, která ve zvlhlých prstech nervózně cupovala krajkový kapesníček. Známosti s Normanem sice nepřál, ale chtěl, aby ten vztah ukončila Sue, a ne aby se z něj takhle vyvlékl Norman! Nic jiného v jeho překotné cestě za oceán neviděl.

Sue se však bezbřehému smutku dlouho neoddávala. Prvních pár dní strávila, zavřena ve svém pokoji, psaním dlouhých dopisů své lásce, ale po nějaké době ji to přestalo bavit. A nějak také nevěděla, o čem mu pořád psát.

Nechtěla zármutek, samotu a čekání, toužila po zábavě a veselé společnosti, kterými by vyplnila gap year, tedy volný rok mezi maturitou a studiem na vysoké škole nebo zaměstnáním, vlastně takové prázdniny, které si nemůže dovolit každý. Bylo jí jasné, že studovat nepůjde, a práce jí díky movitým rodičům také nehrozila. Nicméně rok příjemných prázdnin si nechtěla nechat ujít a rozhodla se ho důkladně vychutnat.

Norman jí psal sice často, ale jeho dopisy se jí zdály krátké, strohé a studené. Nedovedla, nebo spíš nechtěla pochopit, že musí na začátku studia, a v cizí zemi k tomu, překonávat řadu překážek, že má jistě starosti – a hlavně, že je na ně sám.

Uvítala proto, když ji kamarádka Chrissie pozvala na  narozeninový večírek. Úplně ji zaskočilo, jak skvěle se tam baví – a bez Normana. Domů ji pak doprovodil Nathan.

Měl pověst místního donchuána a také se o něm vědělo, že se rád napije. Byl to prostě typický „mladík z Essexu“, i když bylo dost sporné, zda se ještě o mladíkovi dalo mluvit. Do třicítky mu moc nechybělo. Byl to synek zámožných rodičů, a protože se v žádném místě dlouho neohřál – většinou totiž práci zanedbával pro bujaré večírky –, zaměstnal ho nakonec raději ve vlastní firmě otec, aby učinil té ostudě přítrž.

Ne že by Sue všechno tohle nevěděla. Ale protřelý Nathan okouzlil nezkušenou dívku uhlazeným chováním dokonalého gentlemana, a tak si Sue začala namlouvat, že všechny ty řeči mohou být pouhé jedovaté pomluvy. Nathan byl během jejich krátké cesty domů příjemný, laskavý, chápající a veselý. Sue si vyvodila, že právě tu veselost možná místní trapně usedlí občané zaměňují za opileckou nevázanost. Její společník jí na rozloučenou dvorně políbil ruku, což bylo v kraji něco nevídaného, a vyslovil přání, že Sue opět brzy uvidí.

Sue za sebou zavřela domovní dveře a opřela se o ně, jako by se jí sladkým omámením zatočila hlava. V té chvíli už dávno sama sobě vymluvila všechny vtíravé obavy z Nathana. Měla pocit, jako by se vznášela nad zemí. Byla šťastná. Náhle si uvědomila, že s Normanem podobnou opojnou závrať nepocítila po velice dlouhou dobu. Milovala ho skutečně? Byla to ryzí láska? A stál jí ten cit vůbec za to, aby kvůli němu vzdorovala hodným rodičům? Jedna otázka následovala druhou.

Vyběhla rychle po širokém schodišti s měkkým, vysokým kobercem nahoru do svého pokoje. Odhodila titěrnou kabelku na noční stolek – a vtom k ní dolehlo zapípání mobilu. Jestli to je esemeska od Normana, tak se na Nathana ani nepodívám, zapřisáhla se. Ale jestli bude ta zpráva od  Nathana…

Byl to ale Nathan, který číslo jejího mobilu obratně vyloudil z Chrissie. Sue možná ani netušila, že právě v tom okamžiku rozhodla o svém osudu – a bohužel nejen o svém.

Netrvalo dlouho a Sue a Nathan se stali v očích vesničanů dvojicí, která k sobě nerozlučně patří. Ellisovi nějakou dobu váhali, jaké stanovisko mají k celé té ožehavé záležitosti zaujmout. O bouřliváku Nathanovi věděli své, zejména pak Graham Ellis, který zprávy o nestoudných výstřelcích nezvedeného mladíka manželce cudně cenzuroval. Ovšem Nathan měl jedno velké plus – jeho příjmení neznělo Cavendish. A to nakonec převážilo nad jakkoli silným hlasem zdravého rozumu.

Nathan měl navíc opravdu nesmírně uhlazené způsoby, když chtěl, a tak netrvalo dlouho a paní Ellisovou si obtočil kolem malíčku. Kdo by také dokázal dlouho vzdorovat všem těm nádherným kyticím, drahým bonboniérám a jiným drobným dárkům? Nový nápadník se mimoto v době námluv držel přísně na uzdě – usoudil totiž sám, že nastal nejvyšší čas, aby se oženil a založil rodinu. Od otce měl dnes a denně na talíři, že je Nathanovi skoro třicet a je pořád sám jako kůl v plotě. Otec chtěl vnuka a výhledově dědice nezanedbatelného majetku. Začínalo to znít nepříjemně, téměř jako ultimátum. Nathanovi bylo jasné, že bude lepší, když si raději rychle vybere nevěstu sám, než mu nějakou, a to hlavně movitou, sežene podnikavý tatínek.

Cavendishovi si samozřejmě zamnuli rukama, když zjistili status quo, a okamžitě tu rozkvétající romanci písemně práskli Normanovi. Kdyby byl v té době Sue napsal nebo zatelefonoval, situace by se jistě vyvíjela jinak. Ale on se urazil a přestal své bývalé nastávající psát vůbec.

Sue chvíli čekala, ale když se jí od Normana dostávalo pouze nerudného mlčení, přijala jednoho krásného večera od Nathana zásnubní prsten s briliantem velkým jako lískový ořech. Konaly se slavné zásnuby a svatba měla být do roka.

Sue se však ten večer neukládala ke spánku se srdcem přetékajícím radostným štěstím. Zdravý instinkt ji varoval, aby z té uspěchané záležitosti, do které se zapletla vlastně pouze natruc Normanovi, co nejrychleji vycouvala. Ale představila si tu příšernou ostudu, škodolibě nasládlé úsměvy rádobykamarádek a postranní šuškání počestně provdaných vesnických ladies.

A potom se svatebních příprav ujaly dychtivé maminky a Sue bylo jasné, že cesta zpátky už nevede.

Norman se nadále neozýval a po roce se ze stáže nevrátil. Cavendishovi ji okázale ignorovali.

Čas letěl jako zběsilý a Sue najednou jednoho dne stála před zrcadlem ve svém pokoji v nádherných bílých svatebních šatech a udiveně hleděla na svůj odraz v lesklé ploše. Nebo spíš zděšeně. Rozradovanou matku se jí podařilo na chvilku vystrnadit ven, aby mohla strávit o samotě alespoň několik minut před tím osudným krokem.

Co jsem to udělala? vířilo jí hlavou. Přitiskla si dlaně na hekticky zrudlé tváře. Prsty ji zastudily jako ledové rampouchy. Pevně semkla víčka, ale když oči zase otevřela, obrázek hezké mladé nevěsty v zrcadle nezmizel. Pořád hleděla na dívku v dlouhých bílých šatech s módním lodičkovým výstřihem a širokými ramínky spadajícími na paže. Čelenka posetá drobnými perličkami jí ve vysoko vyčesaném účesu přidržovala dlouhý závoj. Na židli vedle ní se povalovala kabelka rovněž pošitá perličkami a vedle ní modrý podvazek, starý kapesník, nový krajkový kapesníček a vypůjčená pudřenka. Každá nevěsta přece musela mít podle starobylé tradice něco nového, něco starého, něco vypůjčeného a něco modrého. Modrý měl být právě ten krajkový podvazek.

Sue nějak nepříjemně tušila, že jí ani tyhle předměty nepřinesou štěstí. Ne, ona to netušila, ona to věděla. Natáhla se po mobilu, neboť se rozhodla, že zavolá Normanovi. Snad ještě není pozdě…

Ale vtom vtrhla do pokoje její energická maminka a v závěsu za ní Sueina nastávající tchyně.

„Proč tu ještě otálíš, Sue?“ zvolala matka. „Vždyť už na tebe dole všichni čekají!“ A s těmi slovy jí odebrala mobil a nasměrovala ji ke schodišti.

Zbytek dne se odvíjel jako ve snu. Sue byla najednou vdaná za Nathana a najednou s ním byla po dlouhé, bujaré hostině na cestě na líbánky.

„Myslím, že to nakonec všechno dopadlo skvěle!“ radoval se Graham Ellis, když se večer ukládal do postele po náročném dni. „Ten Nathan se nezdá být zase tak zlý. Jistě to všechno byly jenom hnusné drby jedovatých jazyků! Je prostě jen trochu veselejší, ale je to milý společník, a hlavně, naši Sue má ze srdce rád. Pravda, měl dost nevázané období. Ale který mladý muž je ostatně nemá? Jistě se už usadil,“ prohodil do prostoru a vrhl opatrný pohled na manželku. Ta se však z polospánku pouze mírně usmívala.

„Jak říkám – konec dobrý, všechno dobré!“ dodal tiše. A pak zhasl.

Jen Sue věděla, že se otec mýlí.

Norman se z Ameriky vrátil s kolegyní, obrýlenou obézní vědkyní nevýrazného zjevu a mdlého chování. To druhé se převratně změnilo po svatbě, která svou výpravností snad ještě předčila veselku vystrojenou Ellisovými.

Norman chodil do práce a staral se o domácnost, jeho manželka Sheila pouze bádala a dále přibírala na váze.

Uplynulo několik let. Sue měla nyní pět dětí a Norman se stal otcem tří synů. Obě manželství však vězela v hluboké krizi.

Sue již po prvním dítěti pochopila, že se Nathan nezměnil a že pověst, která ho předcházela, nelhala ani v nejmenším. Miminko ho udrželo doma krátkou dobu, pak dal opět přednost nevázanému společenskému životu. Když se Sue začala po nějaké době bouřit, přibylo nové miminko a s ním opět několik týdnů spořádaného života. Po pátém dítěti však Nathan tíhu svého otcovství neunesl – a vytratil se. Pravděpodobně navždy.

Také Norman se ocitl na křižovatce – uvědomil si, že ho Sheila, která se z tiché myšky proměnila v bojovnou saň, pozvolna ubíjí. Ztrácel zájem o vědeckou práci, netěšily ho děti, neměl radost ze života. Ve třiceti si připadal jako vyhaslý stařec. Pokusil se s manželkou několikrát na toto téma vážně promluvit, ale když byl pokaždé s křikem rázně odkázán do daných mezí, tak jí napsal dlouhý dopis a – odešel. Pronajal si nevelký domek nedaleko rodné vesnice, protože chtěl vídat děti.

Cavendishovi a Ellisovi se hanbou div nepropadli. Navíc si museli přiznat, že za tohle všechno mohou tak trochu, nebo spíš hlavně, oni sami. Uvažovali i o tom, že se z vesnice raději odstěhují, nakonec ale zůstali. Nechtěli úplně ztratit tvář, a pak – museli přece pomoci těm svým nešťastným dětem. Když už pro nic jiného, tak aby ukonejšili špatné svědomí.

Sue se z prožitého šoku vzpamatovala kupodivu poměrně rychle. Měla sice spoustu starostí s malými dětmi, ale musela si upřímně přiznat, že pociťuje spíš úlevu. S péčí o početné potomstvo jí pomáhala matka. Sue si našla práci a znovu objevila ztracené sebevědomí.

Věděla, že Norman bydlí nedaleko vesnice, a ani jeho osud jí nezůstal utajený. Musela si připustit, že to vše z valné části zavinila ona. A protože naštěstí zdědila po rodičích přímou, otevřenou a optimistickou povahu, rozhodla se situaci také sama vyřešit. Nyní měla víc životních zkušeností a věděla, že jediný muž, kterého kdy skutečně milovala a miluje, je Norman. Jen s ním může žít.

Jednoho večera se k němu po práci rozjela. V jeho domku se pak jeden druhému vyzpovídali a povídali si téměř až do rána. Oběma jim bylo jasné, že se na cestu životem nyní vydají spolu. A jasné jim bylo i to, že to nebude v žádném ohledu jednoduchý krok.

A také že nebyl.

A právě ti dva nám nyní poslali svatební oznámení! Nemohla jsem se dočkat, až tu novinku Paulovi večer sdělím.

Celý den jsem strávila pilnou prací v kanceláři, i když mne zahrada, která nabírala dech k jarní explozi, nesmírně lákala. Kolem třetí odpoledne jsem jen odběhla rychle sebrat prádlo, protože jsem nyní už moc dobře věděla, že „přetáhnu-li“ sušicí dobu do čtvrté, všechno mi zase zvlhne anglickou podvečerní rosou. Když už jsem byla v domě, usoudila jsem, že bych mohla pomalu začít s přípravou nějakého toho jídla k večeři. Ovšem musela jsem si upřímně přiznat, že jsem si to takhle obratně načasovala, abych mohla zhlédnout kousek televizního seriálu To je vražda, napsala, anebo jiné krátké detektivky, kterou obvykle v tuhle dobu dávali v televizi. Paul mi tu slabůstku shovívavě toleroval. Když mi na tu nevinnou neřest přišel, zeptal se mne udiveně: „Prosím tě, co se ti na tomhle líbí?“

„No… já vlastně nevím. Asi mě uklidňuje fakt, že to vždycky dobře dopadne.“ Myslela jsem tím, že padoucha pokaždé dopadnou.

„A co ta kupící se mrtvá těla?“ zděsil se naoko Paul.

To už jsme se smáli oba.

Pustila jsem si televizi a zamířila do kuchyně. Rozhodla jsem se, že k večeři připravím lososa, kterého jsme koupili v potravinách v obchodním domě Marks & Spencer. V jejich supermarketu jsme ryby nakupovali nejraději. Byly nejen velice chutné, ale já se tam hlavně chodila dívat na jejich úchvatný rybí stánek. Vyrazila jsem tam pokaždé, i když jsem neměla v úmyslu něco koupit, protože jsem vždy dychtivě okukovala nejrůznější druhy ryb. Jaký výběr tu byl ve srovnání s běžným českým sortimentem! Aby ne, když má Británie moře! Některé z nich byly tak krásné, i když teď spočívaly na chladném lůžku z ledu, pohled drobných očiček vyhaslý a tlamičky pootevřené jakoby údivem nad tím lidským hemžením kolem.

„Rybí“ prodavači nosili na hlavách slamáčky s plochým dýnkem a vesele pruhovanou stuhou, která ladila s proužky jejich dlouhých zástěr, zpod nichž vykukovaly pouze dokonale naleštěné, starobyle kulaté špičky šněrovacích bot. Byli to fundovaní rybí odborníci, kteří vždy ochotně poradili, jaký kousek si vybrat.

Jednou jsem mezi rybími specialitami zahlédla tučného úhoře, který ležel nějak pohozený stranou v koutku, jako stará opotřebovaná zahradní hadice.

„Paule! Podívej, oni mají i úhoře!“ zvolala jsem nadšeně a táhla manžela ke stánku, abychom úhoře prozkoumali zblízka.

„No fuj!“ řekl Paul, nechal se k tomu živočichovi dovléct jen nerad a pak ho štítivě pozoroval z bezpečné vzdálenosti.

„Ty ho nerad?“ zeptala jsem se tedy opatrně.

„Moc ne,“ připustil. „V Anglii totiž býval na jídelníčku skoro denně, to když se to úhoři v Temži a jiných řekách jen hemžilo. Bývalo to takové to laciné jídlo, však to znáš!“ dodal. Aha, tak tedy lahodný úhoř dostal v Anglii punc české haše nebo šunkofleků. To je opravdu škoda! Příliš mě neudivilo, že k celé řadě různých věcí, které člověka, obzvlášť cizince, bez jeho vlastního vědomí zařadí do nepatřičné společenské kategorie, patří také ryby. U křestních jmen, adres, a dokonce květin jsem si na to už zvykla. V duchu jsem si položila nepříjemnou otázku, jaké překvapení mě v tomhle ohledu ještě čeká.

Chvilku jsem nad lososem dumala, jakou přílohu k němu připravím, a pak jsem se rozhodla pro opečené brambory a petržel. Že jsou v Anglii oblíbenou pochoutkou orestované brambory upečené v troubě, to mne zase tak neohromilo. Zaskočila mne však ta petržel. Očištěný petrželový kořen se podélně rozkrojil a ve vymazaném pekáčku se nechal asi hodinu pozvolna dozlatova opéct. Chutnal pak sladce a Paul měl tu přílohu moc rád, já však zrovna ne.

Strčila jsem do trouby brambory i petržel a šla chvíli sledovat, jak to na obrazovce vypadá s novým případem. Pořad brzy skončil a já vyběhla otevřít branku, až se Paul bude vracet, a rozsvítila jsem na verandě světlo. Bylo to příjemné uvítání domů, protože v době, kdy Paul přijížděl, panovala už tma. Na dlouhé dny si budeme muset ještě nějakou chvíli počkat. Vždyť je ostatně teprve konec února!

V rychlosti jsem si uvařila kávu a vrátila se k práci na překladu do kanceláře.

Vytrhlo mne z ní chrupání oblázků na zahradní cestičce. Pak se ozvalo zaťukání na dřevěnou stěnu mého pracoviště a já věděla, že se Paul už vrátil a „přišel mi k práci naproti“, jak jsme tomuhle příjemnému rituálu někdy říkali.

„Nebudeš věřit, kdo mi dneska poslal e-mail!“ hlásil mi hned mezi dveřmi.

„No a až já ti povím, kdo nám napsal!“ zvolala jsem a začala ukládat text na disketu. Pak jsem počítač vypnula, zkontrolovala ještě, zda je vypnuté i elektrické topení, a vydala se s Paulem domů. Vyšli jsme z kanceláře a na chviličku se zastavili na verandě, abychom se pokochali výhledem nebo tím, co jsme z něj mohli ještě spatřit. Tma sice sametově zhoustla, ale měsíc svítil tak jasně, že bylo světlo téměř jako za dne. Stromy a keře vrhaly na pole před námi dlouhé stíny. Okna longworthského sídla přátelsky zářila do večerní tmy. Vzhlédla jsem k nebi, které protínal srpek měsíce, oblící se do blízkého úplňku. Jeho svit byl tak oslnivý, že zastíral třpyt hvězd. Bylo jasné, že v noci bude pěkná zima.

Vykročili jsme z verandy. Čidlo automaticky rozsvítilo venkovní osvětlení kanceláře. Proud umělého světla příšerně vyděsil vypaseného bažanta, který se usalašil v nedalekém křoví. Poplašeně zaječel a dral se křovím dál, pod temný příkrov přicházející noci. Jistě chtěl za kalného rána prozkoumat, jestli na zahradě nezůstalo ještě něco dobrého k snědku.

Bažanty jsem po nastěhování do Hinstonu nejprve obdivovala pro krásně zbarvené peří a chytrá očička, jiskřivá jako černé korálky. Moje anglická kamarádka Janet, která měla s bažanty své zkušenosti, mi prorokovala, že mi ta náklonnost dlouho nevydrží – a nemýlila se. Pro bažanty představovala zanedbaná zahrada Michaelsonových, od kterých jsme dům koupili, nerušený volný výběh a my jim ten jejich ráj různými úpravami nepříjemně hatili. Mazaní ptáci nás však začali záhy tolerovat, neboť zjistili, že jim můžeme na zahradě vypěstovat řadu chutných věcí do jejich mlsných zobáků. Neuplynul pak den, abych nenašla vyhrabaný a oklovaný salát, později rajčata, o jahodách nemluvě. Tedy těmi jahodami mě naštvali asi úplně nejvíc. Vypiplala jsem z jediného jahodového keříku – jak mne to naučil můj strýc kulak – další sazenice a těšila se na zaslouženou úrodu. Jahody rostly opravdu jako divé a záhy se obsypaly spoustou velkých, šťavnatých plodů. Tu bohatou úrodu jsem jistila ještě odbornou konzultací v zahradnictví, kde mi poradili výborné hnojivo. Jahody po něm vyrostly do gigantických rozměrů. Podkládala jsem je dřevitou vlnou a i jinak jim různě podlézala. Měla jsem z té úrody velkou radost.

A pak, když nádherně zčervenaly, jsem se vypravila pro šlehačku a kochala se slastnými představami, jaký připravím Paulovi moučník. Ty mi vydržely do chvíle, než jsem vykročila s velkou, ale opravdu velkou mísou k jahodovému záhonku a zjistila, že všechny ty krásně červené jahody někdo sežral. Ano, sežral. Viníka jsem odhalila hned – byl to bažant bydlící u naší zahrady, který právě opouštěl místo činu. Vydal vřeštivý, poplašený výkřik a dal se na úprk.

„No však počkej, ty mrcho nenechává, nenažraná!“ zaječela jsem hlasem ještě o tóninu vyšším než bažant, odhodila mísu do měkké, husté trávy a vyrazila za opeřencem. Opravdu jsem ho vyděsila, protože se na konci zahrady pokusil i o let. Tlusté, kulaté tělíčko se zběsilým mácháním krátkých křídel snažil dostat nad zem a hlavně z dosahu té rozzuřené ženské, která mu byla v patách. Podařilo se mu to, a uletěl dokonce pár metrů. Pak ale žuchl do pole, jako by ho sestřelili, a zděšeně si tam něco hudral. Dala jsem se do smíchu.

„To tě naučí, ty mizero!“ křikla jsem za ním, otočila se a vydala se zpátky.

V okně sousedního domu jsem zahlédla bambulku Rustyho kulichu. Ta však rychle zmizela – soused pravděpodobně usoudil, že by nebylo strategické, kdyby mi teď přišel do rány.

Náš bažant byl však nepředstavitelně drzý, a tak se z prožitého traumatu rychle otřepal a vrátil se. Vsadila bych se, že tenhle, jehož jsme právě vytrhli ze sladkého snu, je určitě ten samý, který smlsal všechny naše jahody.

Zahrada omamně voněla příslibem jara. Zastavila jsem se a zhluboka se nadechla. Narcisky a hyacinty už vystrkovaly zelené prstíky a sněženky byly v plném květu. První jarní kvítka zářila v měsíčním světle jako malé hvězdičky štědře rozházené po zahradě. Prošli jsme s Paulem podloubím dělícím zahradu a zamířili jsme k zadnímu vchodu do domu. Na sousedním dvorku panovalo mrtvé ticho – obstarožní dvojčata Rusty a Speedy dosud sladce vyspávala. Probudí se tak za hodinku.

Odemkla jsem a vešla do kuchyně a Paul hned za mnou. Postavila jsem vodu na čaj a zkontrolovala troubu. Brambory potřebovaly ještě takovou půlhodinku, ale petržel už byla hezky dozlatova opečená. Vytáhla jsem proto malý pekáček z ohnivzdorného skla ven a postavila ho na dřevěné prkénko. Paulovi při pohledu na jeho oblíbenou pochoutku radostně zaplálo v očích.

Zapnula jsem gril a zasunula pod něj kousky lososa. Opláchla jsem si rychle ruce a pak jsem připravila Paulovi čaj a sobě kávu.

„Nejdřív ty! Kdo ti to poslal ten e-mail?“ vyzvídala jsem.

Paul vytáhl zásuvku s příbory, vzal si vidličku, napíchl kousek petržele a s labužnickým výrazem převaloval sousto po jazyku. „Hmmm!“ udělal pak. „Chutná to úplně božsky! Ten e-mail mi poslal Norman. Já nevím, jestli si ještě vybavuješ tu strašlivě spletitou historku o tom, jak se zamiloval do té pravé, ale nakonec si souhrou okolností vzal tu nepravou. Pak se ale stejně rozvedli. Vinu na tom nesou z valné části jeho rodiče, řekl bych. I když on byl v té době plnoletý! No a Norman se opět sešel se svou starou láskou – a nebudeš tomu věřit, oni se budou brát!“

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Poslali nám totiž svatební oznámení.“ S těmi slovy jsem odložila hrníček, zalovila v dnešní poště a podávala Paulovi růžové svatební oznámení se srdíčky. „Hned jsem si na ten jejich příběh vzpomněla. Ti jejich rodiče! Úplní Montekové a Kapuleti! Ještěže to neskončilo krveprolitím. No… i když dva rozvody a s tolika dětmi… to jistě lehké není. A nebude,“ dodala jsem zamyšleně.

„Já si to také říkal,“ poznamenal vážně Paul. „Nakonec jsem Normanovi zavolal.“ A pak mi vylíčil nejnovější osudy Romea a Julie z Essexu.

Po rozhodujícím večeru, kdy se Sue rozjela za Normanem a kdy si vzájemně vylili srdce, jim bylo jasné, že štěstí najdou pouze spolu. O budoucnosti nicméně mluvili jen s opatrností. Předchozí manželství je poznamenala do té míry, že nevěděli, zda budou vůbec kdy schopni s někým harmonicky žít. A pak, byly tu děti. Osm jich bylo, a dosud hodně malých. O rodičích se oba zmínili pouze okrajově, jako by měli za to, že jim nyní, po tom všem, nyní, když už jsou opravdu dospělí a stojí na vlastních nohou, do života tolik zasahovat nebudou. A ani nemohou. To se ovšem zmýlili.

Rozhodli se, že musí nejdříve co nejrychleji dosáhnout rozvodů. Ty se na obou stranách nepředstavitelně vlekly.

Nathanovi daný stav věcí celkem vyhovoval. Žil si po svém, neobtěžován početným potomstvem a manželkou, která po něm občas požadovala i výpomoc v domácnosti. Rozvod by pro něj znamenal navíc nezanedbatelné finanční břemeno. Otci už s jeho velice uvolněnou pracovní morálkou docházela trpělivost a hrozilo, že mu značně omezí, ne-li dokonce zarazí nemalý plat, který byl spíš luxusní rentou. Nathan věděl, že se nad ním stahují temná mračna. Sue trvalo hodně dlouho, než ho k vleklému rozvodu, který v ní zanechal ošklivou pachuť a podepsal se drasticky na dětech, dostrkala.

Norman na tom nebyl o nic lépe. Sheila si záhy uvědomila, že jemu podobného partnera najde jen stěží, a tak rozvod brzdila, jak to šlo. Norman nestačil žasnout, jak strašlivě se změnila – z kdysi plaché, zdánlivě klidné a tiché dívky se vyklubala zlá, záludná a hádavá osoba, která se snažila přetáhnout děti do svého tábora. Bylo jí sice úplně jedno, že manžel nežije s ní ani s rodinou, ale nehodlala připustit, aby se osvobodil, natož aby začal nový život. Rozhodla se o to zasadit plnou vahou svých sto čtyřiceti kilogramů.

Normanovi a Sue bylo jasné, že si na konečný verdikt rozvodového soudu budou muset hodně dlouho počkat. A tak dospěli k závěru, že si najdou někde na essexském venkově dům a sestěhují se tam. Rozvodové bitvy povedou společně, a pak, až to všechno bude za nimi a situace se zklidní, pak se vezmou.

Když se o tomhle dozvěděli jejich rodiče – Norman a Sue se jim se společnými plány svěřili až na poslední chvíli –, tak stará nenávistná zášť, která po nějakou dobu doutnala pod povrchem neradostné reality, vzplála neztenčeným plamenem znovu.

Paní Cavendishová omdlela, když se doslechla, že spolu chtějí Norman a Sue žít neoddáni, a tím pádem v hříchu, a pan Cavendish pouze vyštěkl: „To je společensky nepřípustný skandál!“

Grace a Graham Ellisovi by možná tolerovali to neformální partnerství, ale nehodlali se smířit s tím, že by se jim do rodiny měli vetřít zadními vrátky nenávidění Cavendishovi.

Svár mezi oběma rodinami vypukl nanovo. Pokud se však rodiče nepoučili z vývoje událostí, tak jejich děti ano. Jak Norman, tak Sue se s nimi nehodlali bavit. Našli si hezký dům, zatím si ho pouze pronajali a nastěhovali se do něj.

„Dovedeš si jistě představit, co ti dva prožívají. Rodiče s nimi téměř nemluví, a pokud ano, tak jen, aby si příhodně zaryli. Ale ta rozvodová řízení jsou už dávno uzavřená. Obě. Sue má své děti u sebe a Norman si bere ty svoje na sobotu a neděli. Všechny ty nechutné tahanice pošramotily vztahy rodičů s dětmi a také mezi dětmi. Ale Norman i Sue jsou plni optimismu. Myslím si, že to všechno nakonec dokážou a jistě zvládnou.“ Paul se odmlčel a na chvilku se zamyslel.

„Co kdybychom je pozvali k nám? Aby se trochu rozveselili!“ navrhla jsem nesměle. „Až uslyší ty naše historky ze života…!“ rozesmála jsem se.

Paulovi vesele zajiskřilo v očích.

„Také mě to napadlo! Nebude ti to vadit?“

„Ne, naopak! Co je pozvat hned příští týden?“

A tak jsme Normana a Sue pozvali na příští pátek do Hinstonu.

Moc jsem se na to setkání s dalšími, byť vzdálenými příbuznými těšila. Vysmýčila jsem celý dům a v duchu nesčíslněkrát poděkovala Jennifer za košťátko na pavouky na dlouhé vysouvací tyči. Když mi ten kuriózní předmět předávala, netušila jsem, že ho budu tolik využívat. Ale pavouci byli v našem hinstonském domě všudypřítomní. Splétali umné a obrovské pavučiny na těch nejnepředstavitelnějších místech. Stačilo vytáhnout z domu paty na sobotu a neděli, a už byl opředený pavučinami. Nacházela jsem je uvnitř kuchyňské linky, mezi vyrovnanými hrnci, mezi závěsy a oknem, a jednou po dovolené dokonce i ve sprchovacím koutu. Vedla jsem s nimi vleklý poziční boj, o kterém jsem moc dobře věděla, že je předem prohraný a nikdy neskončí.

Paul zapálil v krbu dole v obývacím pokoji oheň, protože bylo pořád ještě dost chladno. Dům jako by se celý rozzářil a ještě víc zútulněl. Rozsvítili jsme jen lampy na knihovnách a příborníku a stojací lampu v rohu, kterou jsme si koupili přednedávnem. Místnost, zalitá nepřímým světlem, které bylo navíc příjemnější než to ostré z lustru, se jakoby zvětšila a její kouty se tajemně ztrácely v přítmí. Byla jsem moc ráda, že se Normanovi a Sue hodilo přijet právě v pátek večer, jak jsme jim navrhli – vždyť to byl z Essexu k nám na Oxfordsko pořádný kus cesty. Norman se měl ale v sobotu v Oxfordu zúčastnit nějaké přednášky, a tak se Sue pojednali celou cestu jako prodloužený víkend s výletem.

Po páté jsem se pustila do přípravy večeře. Rozhodla jsem se pro čínské menu. S čínskou kuchyní jsem se seznámila přímo od pramene, protože jsem během svého pobytu v Pekingu tlumočila čínskému šéfkuchaři, který vedl kurzy vaření a čínské kuchyně pro zámožné cizinky. Byla to strhující zkušenost, díky které jsem se naučila vařit „čínsky“ a pochytila řadu dobrých nápadů a kuchařských fíglů.

Pro dnešní večer jsem zvolila tradiční nudle, brokolici a houby, kuře v citronové omáčce a hovězí po sečuánsku. Rýži jsem přichystala pouze vařenou, tentokrát ne osmahnutou a promísenou s vajíčky, zeleninou a kousky šunky.

Jako moučník jsme ale měli mít anglický trifle. Tento časově náročný chod, který sestával z třené buchty, ovoce, želé, pudingu a spousty šlehačky posypané rozstrouhanou čokoládou, jsem nachystala již včera večer. Nyní trůnil v ledničce, kam ho chodil Paul občas okukovat.

Příprava čínské večeře, která kupodivu nikdy nezabrala mnoho času, mi vždycky připadala spíš jako tvůrčí čin a moc mě bavila. Ve chvíli už syčely ve woku masové nudličky. Zeleninu jsem chtěla udělat teprve tehdy, až se návštěva dostaví, aby byla čerstvá, stejně jako rýži, kterou jsem ale namočila do vody, aby zvláčněla a pak se rychleji uvařila.

Paul mezitím prostřel hezké čínské mističky, malé talířky a hůlky. Spoustu věcí pro čínské stolování – ale také přísad do jídel – jsem si nakoupila tady v Oxfordu, kde se to zajímavými čínskými obchůdky jen hemžilo. Nezapomenu, jak jsem vkročila do toho prvního a pozdravila: „Ni hao!“ Tedy dobrý den. Personál žasl a už se ke mně přátelsky hrnuli, aby mi pomohli vybrat tu nejlepší sójovou omáčku a nejtenčí rýžové nudle.

A pak už někdo cinknul u dveří a Norman se Sue byli tady. Vhrnuli se zvesela dovnitř, jako zpěněná jarní bystřina. Bylo to opravdu osvěžující po všech upjatých anglických setkáních. Norman mi pevně stiskl ruku a Sue mne popadla do náruče a vtiskla mi na tvář pusu. Po chvíli jsme se všichni uklidnili, Paul začal nabízet aperitiv a já měla čas, abych si oba návštěvníky prohlédla. Opravdu mne překvapili, ba řekla bych, že zaskočili – rychle jsem si v duchu vypočítala, že jim musí být pouze něco přes třicet. Oni však vypadali o dvacet let starší, i když měli příjemné, laskavé a usměvavé tváře a v očích jim zářily šťastné jiskřičky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se po anglicku vytratit v Anglii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.