OFF THE MAP

Copyright © Alastair Bonnett, 2014

Illustrations © Lauren Nassef

Translation © Jan Sládek, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-768-2

ISBN mobi 978-80-7462-781-1

.

Pro Helenu a Paula

Úvod

Pozoruhodná místa lidstvo fascinují od počátků oboru nazývaného geografie. V Eratosthenově spisu Geografika hypomnémata, pocházejícím z doby kolem přelomu třetího a druhého století před naším letopočtem, nacházíme zmínky o řadě „slavných“ měst a „velkolepých“ řek a sedmnáctisvazková Strabónova Geografika, kterou sepsal v prvních letech našeho letopočtu pro římské císařské správce, nabízí podrobný popis mnoha cest, měst a zajímavých míst. Osobně mám nejraději Strabónovo vyprávění o zlatých dolech v Indii, kde drahý kov podle jeho vlastních slov těží mravenci „velikostí takřka převyšující lišku“ vybavení „leopardí kůží“. Zájem o pozoruhodné příběhy ze vzdálených a exotických míst je typický pro celé dějiny, ale v současnosti dosáhla poptávka po zeměpisných kuriozitách zcela nových rozměrů.

Mým zamilovaným místem a současně důvodem, proč se zajímám o zvláštní a neobvyklé destinace, je Epping, typické londýnské předměstí. Narodil jsem se tady a strávil jsem tu celé mládí. Během cest některou z linek londýnského metra nebo po městském okruhu jsem často míval pocit, jako bych se pohyboval odnikud nikam. Projížděl jsem krajinou, která v minulosti nejspíš něco znamenala, pro konkrétní lidi jistě měla nezaměnitelný význam, ale postupně se proměnila, byla zredukována na tranzitní prostor, zónu „dočasnosti“, jíž se jen projíždí a která v lidech vyvolává nutkavou touhu po smysluplných místech.

Stačí se trochu rozhlédnout po našem moderním světě protkaném hustou sítí cest a okamžitě si uvědomíte, že lidstvo se během posledních sto let mimořádně zdokonalilo v ničení jedinečných míst, přičemž nová takřka nevytváří. Že tento pocit nemám jenom já, jasně dokládají tituly řady relativně nedávno vydaných knih, například Skutečná Anglie (Real England) od Paula Kingsnortha, Místa nemísta (Non-Places) od Marca Augého nebo Zeměpis bez místa (The Geography of Nowhere) od Jamese Kunstlera – všichni tito autoři zřejmě trpí stejnými obavami. Bojí se, že ničením jedinečných a nezaměnitelných lokalit ztrácíme něco velmi důležitého, odřezáváme se od vlastní minulosti, od svých kořenů. Jeden z nejvýznačnějších myslitelů současnosti, profesor filozofie na univerzitě Stony Brook, Edward Casey, mluví o „plíživém vpádu jednotvárnosti v celosvětovém měřítku“, jež člověka připravuje o jeho identitu a současně v něm vyvolává neodolatelný „hlad po nových neznámých místech, jež by uspokojila jeho touhu po různorodosti“. Casey se zároveň velmi skepticky staví k současnému intelektuálnímu trendu potlačujícímu význam místa, jež bylo v dřívějších dobách základem a přirozeným východiskem veškerého uvažování o světě a o roli člověka. Aristotelés tvrdil, že „místo je ze všeho nejdůležitější“, neboť člověku poskytuje pevné ukotvení a je základem řádu celého světa. Od Caseyho se dozvídáme, že místo mělo pro Aristotlela ještě další význam: poskytovalo mu „velkorysou ochranu“, a nejen jemu, spolu s ním také všem věcem, které se v něm nacházely. Pak ale začalo první monoteistické náboženství šířit univerzalistickou koncepci světa a této myšlenky se později ochotně chopili myslitelé osvícenství, pro něž se individuální, konkrétní místo stalo synonymem provincialismu, prozaickým protikladem abstraktních vizí velkého světa vnímaného jako nedělitelný celek. Většina současných intelektuálů a vědců se místem vůbec nezabývá; nejspíše se domnívají, že neposkytuje jejich obecně platným teoriím dostatek prostoru. Místo jako takové přišlo o svůj dřívější význam, bylo degradováno do podřadné role a odstraněno z centra pozornosti – z velké části vinou jeho poněkud namyšleného a patřičně abstraktního geografického konkurenta známého jako „prostor“. Koncepce prostoru působí moderně, a tudíž velmi přitažlivě; disponuje kvalitami, jež místo nedokáže současnému člověku nabídnout: evokuje představu volnosti a neomezeného cestování, láká iluzí prázdné krajiny plné tajuplných příslibů. Moderní společnost, posedlá pořádkem a racionalitou, vytvářením stále nových spojů a odstraňováním překážek, které se jí staví do cesty, se s „přeplněným a podivným“ místem vypořádala po svém: nahradila ho prostorem.

Casey ve své knize Osud místa (The Fate of Place) výstižně popisuje „pohrdlivý postoj k jedinečnosti místa“, k tomu, co jsme si zvykli označovat spojením genius loci. Jeho důsledky pociťujeme doslova na každém kroku, při pohledu z okna automobilu, cestou kolem řady ztracených míst, jež nemají v našem hypermobilním světě takřka žádný význam. Láska ke konkrétnímu místu je vnímána jako dávno překonaný cit, takřka jako něco zpátečnického. Jedním z hlavních měřítek aktivního a naplněného života je počet nalétaných kilometrů – pokud možno v desítkách tisíců – a většina geografů souhlasí s profesorem Massachusettského technologického institutu Williamem J. Mitchellem, podle něhož „se současné komunity stále intenzivněji setkávají v kyberprostoru a čím dál víc se vzdalují pevné zemi“. Není tedy divu, že pokud začnete uvažovat o jednom konkrétním místě, připadáte si tak trochu jako intelektuální vyděděnec. Přesto ale cítíte, že koncept vytěsňující místo vás intelektuálně ani emocionálně neuspokojuje. Neologismus sira Thomase Moora známý jako „utopie“ lze sice přeložit jako „nemísto“, což ale nic nemění na tom, že vyhlídka na svět bez konkrétních míst je naprostou antiutopií.

Proměnlivé místo je podstatou a nezbytným základem samotného lidství. Všichni společně patříme k druhu, který „místa“ odjakživa aktivně vytváří a současně je miluje. Věhlasný evoluční biolog Edward O. Wilson píše o vrozené a biologicky podmíněné lidské potřebě živých tvorů, kterou označuje jako „biofilii“. Tvrdí, že biofilie je pro lidstvo svého druhu pudem sebezáchovy, je naším spojením s okolním světem a současně nás propojuje jako složitě fungující komunitu. Já bych k tomu dodal, že existuje ještě další, neméně důležitý aspekt, zeměpisný ekvivalent biofilie, a to láska ke konkrétnímu místu, „topofilie“. Výraz topofilie poprvé použil americký zeměpisec čínského původu Yi-Fu Tuan, přibližně ve stejné době, kdy Wilson začal psát o biofilii. A právě topofilie je hlavním tématem této knihy.

Všechna popisovaná místa ale současně pojí ještě jedno téma, a tím je touha po úniku, která je v současnosti daleko běžnější a rozšířenější než kdykoli v minulosti. Neustále jsme zahlcováni lákavými obrázky fantastických prázdninových destinací a exotických zážitků, takže není divu, že pociťujeme stále větší nespokojenost s naším všedním každodenním životem. Systematické potlačování významu konkrétního místa a pocit, že zeměkoule je již natolik prozkoumaná, že neskrývá takřka žádná nová tajemství, v nás vyvolává potřebu hledat místa ležící tak říkajíc „mimo mapu“, místa, která by mohla uspokojit náš hlad po tajemstvích nebo nás alespoň nějak překvapit.

Když Herman Melville v Bílé velrybě popisuje vesnici Izmaelova domorodého spojence a přítele Kvíkvega, zdůrazňuje, že se nenachází na žádné ze známých map, což je podle něj vlastnost všech skutečných míst. Možná to působí trochu neobvykle a zvláštně, ale já osobně někde hluboko instinktivně cítím, že to dává smysl. Jde o výraz vrozené podezíravosti vůči převládající povrchní racionalitě lidstva. Člověk ovládl svět, postupně ho zmapoval a uspořádal, zbavil se dvojznačností a nejistoty a vše jasně a konkrétně pojmenoval – ale vnitřní nejistoty se nezbavil. Naopak. Dnes víc než kdy dříve žije s hluboce zakořeněným pocitem ztráty. Úsilí o dokonalost v nás vyvolává stesk po objevitelských dobách a současně sny o cestách za něčím novým, touhu po úniku. A to je také hlavní důvod, proč nás tak lákají nepojmenovaná nebo alespoň stranou ležící místa – tak odlišná od těch, kterými projíždíme. Jak je vidět, potřeba objevovat nemizí dokonce ani v dokonale zmapovaném světě; pouze získává novou podobu.

Jednu z výstřednějších forem průzkumu jsme s přáteli vyzkoušeli počátkem 90. let, věnujíce se čemusi, co jsme označovali jako psychogeografii. Společně jsme hledali neznámé zdroje energie – ztráceli jsme se na neznámých místech, kam jsme se úmyslně vydávali vybaveni „nesprávnými“ mapami popisujícími zcela jiné oblasti. Musím říct, že procházet se denním centrem v Gatesheadu s mapou berlínského metra člověku skutečně dost zamotá hlavu. Připadali jsme si při tom neskutečně zajímavě a odvážně, ale když o tom zpětně přemýšlím, naše snaha o „znovuobjevování“ známých míst působí ve své podstatě zcela přirozeně. Touhu opětovně ozřejmovat prostor, v němž žijeme, sdílíme se všemi lidmi.

Takže se vydejme na cestu – až na samotný konec světa nebo na druhou stranu ulice, tak daleko, jak potřebujeme, abychom unikli důvěrně známému prostředí a vymanili se z každodenní rutiny. Je jedno, zda objevíme místa krásná či ošklivá, děsivá či okouzlující: hlavně když budou nová a plná nečekaných překvapení. A pokud je nedokážeme najít, můžeme si je vytvořit, neboť nezapomínejme, že jsme tvorové svým myšlením a samotnou existencí pevně spojení s místem. Jsme lidé posedlí topofilií, jejichž touhu po nových místech nelze nikdy nasytit.

Společně se vydáme na neprozkoumaná místa, která najdete jen na několika málo mapách a v některých případech ani na jedné. Všechna jsou výjimečná a skutečná. Chystáte se číst o plovoucích ostrovech, mrtvých městech a utajených královstvích. Začneme panenskými místy, na něž jsme často narazili jen náhodou, a poté zamíříme k místům, která si lidé cíleně upravili pro své potřeby a podle svých představ. Nebude to snadná cesta, neboť takřka všechna místa, s nimiž se setkáme, jsou značně výstřední a těžko popsatelná. Pokud ale vydržíte, objevíte nový, nesmírně zajímavý svět. V žádném případě ale nečekejte nějakou bezproblémovou idylku, přehlídku rajských destinací. Skutečný topofil se nespokojí s pohledem na malebné vesničky. Dobře totiž ví, že ta nejúchvatnější místa téměř vždy vyvolávají řadu znepokojivých otázek a často patří k těm nejděsivějším a nejodpornějším. Současně bývají pomíjivá. Takřka s jistotou lze říct, že většina míst, která hodláme společně prozkoumat, bude za deset let vypadat zcela jinak a některá jednou provždy zmizí. Stejně jako se člověk nezřekne své přirozené biofilie pouze proto, že příroda je často děsivá a život pomíjivý, skutečný topofil nezavrhne hledání nových míst, protože nejsou půvabná a roztomilá jako čerstvě narozená koťata. Topofilie je nezvladatelná vášeň. Temná posedlost. Hluboce zakořeněná potřeba a neodolatelné nutkání.

Čtyřicet sedm míst, která se chystám popisovat, jsem vybral proto, že každé z nich ve mně – často zcela odlišným způsobem – vyvolávalo potřebu přemýšlet o podstatě místa jako takového a o všem, co jsem o něm do té doby věděl. Hlavním kritériem nebyla jejich atraktivita nebo neobvyklost; přednost dostala místa, která mě nějakým způsobem provokovala a mátla. Ačkoli jde o seznam zahrnující ty nejvýstřednější a nejvelkolepější projekty i docela skromná místa v mém rodném městě, všechna podle mého názoru nutí k přemítání a nově definují náš pohled na svět. Společně jej představují jako zajímavé místo stále nabízející dostatek prostoru k objevování a dobrodružným výpravám, bez ohledu na to, zda se vydáte tisíce kilometrů daleko nebo se pouze porozhlédnete po okolí.

Poznámka: Pokud to bylo možné, text jsem doplnil souřadnicemi z aplikace Google Earth, s jejichž pomocí můžete jednotlivá místa (alespoň přibližně) najít na mapě. Udané souřadnice vytváří jednotný celek, ale v žádném případě je nelze považovat za zcela přesné, už jenom proto, že aplikace Google Earth je při jednotlivých aktualizacích postupně upravuje a mění. U historických míst a míst v pohybu souřadnice chybí.

.

1.

Ztracená místa

Písečný ostrov

19˚ 12’ 44” j. š.; 159˚ 56’ 21” v. d.

Lidská identita úzce souvisí s místem, takže pokud některá z nich zmizí nebo se střídavě objevují a zase ztrácí, jsme znepokojeni. Ztracená místa skrývají tajemné příběhy minulosti a současně naznačují alternativní verze budoucnosti. Někdy je lidé úmyslně odstraní (Leningrad, Stará Mekka), jindy je prostě jen nepozorovaně odvane čas, nejsou využívána a zarostou plevelem (Arne, Krajina času) nebo se od základu změní a začnou sloužit novému účelu (New Moore, poušť Aralkum). A pak jsou místa jako třeba Písečný ostrov — Sandy Island —, která nikdy neexistovala.

Hledání neexistujících míst láká většinu objevitelů. V případě Písečného ostrova (velmi příhodně se mu také přezdívá Ostrov přízraků – poznámka překladatele) můžeme zmínit například relativně nedávnou výpravu z roku 2012, kdy australská výzkumná loď proplula oblastí 700 námořních mil východně od Queenslandu a její posádka zjistila, že se tam nenachází žádná pevnina. A to přesto, že oválný, asi 25 kilometrů dlouhý a zhruba 4,5 kilometru široký ostrov se od chvíle, kdy lidé začali brázdit moře, vyskytoval takřka na všech známých mapách.

Útesy a písečné ostrůvky zde jako první zahlédla posádka velrybářské lodě Velocity v roce 1876. O pár let později se o Písečném ostrově zmiňuje autor australského námořního manuálu. A ještě věrohodnějšího potvrzení své existence se ostrov dočkal v roce 1908, kdy se objevil dokonce na mapě Britského královského námořnictva. Kartograf jeho okraje vyznačil tečkovaně, čímž chtěl upozornit na možná nebezpečí pro proplouvající lodě a naznačit, že oblast je třeba důkladněji prozkoumat. O čtyři roky dříve, v roce 1904, v New York Times vyšel článek popisující cestu amerického křižníku Tacoma, jehož posádka měla za úkol ověřit existenci „stovek přeludů vydávaných za ostrovy“ v tak zvané „americké skupině“ ostrovů ležících mezi západním pobřežím Spojených států a Havají. To, že nejsou pouhým výmyslem, svým slovem dosvědčoval mimo jiné kapitán John DeGreaves, „vědecký poradce“ havajského krále Kamehamehy, jenž na jednom z ostrovů údajně pojedl ve společnosti slavné „španělské tanečnice“ a milenky krále Ludvíka I., Loly Montezové.

Bohužel se ukázalo, že ostrovy i samotný piknik v jistě žádoucí společnosti byly jen kapitánovým zbožným přáním. Autor článku v New York Times vysvětloval, jak je možné – pomineme-li různé smyšlené příběhy –, že jsou mapy oceánů stále plné podobných kartografických nesmyslů. Údajně stačí „dlouhá, světlá nažloutlá skvrna v dálce, kterou si námořníci spletou s mělčinou“ nebo „zčeřená hladina považovaná posádkou za podvodní útes“. A někdy se podle něj základem podobného mýtu může stát třeba jen velryba. V pustých částech oceánů, kde námořníci trpí nedostatkem spolehlivých informací a ty nově získané nemají jak jednoznačně vyvrátit či potvrdit, stačí jen náznak, chabý důkaz, jenž se snadno „dostane do map, kde bývá doplněn písmeny E. D. naznačujícími, že věc bude v budoucnu třeba řádně ověřit“.

Pevná země je pro námořníky majákem a zdrojem nadějí, takže se nelze divit, že se často chápou dokonce i přeludů. Ačkoliv byla existence Písečného ostrova jednoznačně popřena, neztratil se. Naopak. Byl zanesen na důvěryhodné a všeobecně uznávané mapě a stal se součástí světové topografie. Mýtus nezemřel. Žil dál po celé dvacáté století a přetrval dokonce i do století následujícího. Dostal se na mapy Národní zeměpisné společnosti a Times se proti tomu ani jednou neohradily; jeho novináři si toho nejspíš nevšimli. Ostrov dokonce zaznamenaly i satelity, z jejichž snímků se podle představ naprosté většiny lidé vytváří mapy aplikace Google Earth. Doktorka Maria Setonová, jež stála v čele zmíněného australského výzkumného týmu, novinářům potvrdila, že – ačkoli ostrov „existuje“ na mapě Google Earth –, když nad ním proplouvali, palubní přístroje zaznamenali hloubku celých čtrnácti set metrů: „Dívali jsme se skutečně dobře, ale žádný ostrov jsme neviděli. Hodně nás to překvapilo a současně nám to připadalo neskutečně bizarní.“

26. listopadu 2012 Písečný ostrov konečně zmizel i z mapy Google Earth a na jeho místě se objevila modrá barva typická pro oceány a moře. V současnosti zde najdete odkazy na desítky fotografií, které do aplikace nahráli nadšení milovníci map. Mnozí zjevně nedokázali odolat své bujné představivosti, takže na imaginární pevnině najdete bojující dinosaury, malebné uličky připomínající historická města i výstřední chrámy.

Z příběhu „zmizelého“ Písečného ostrova se svého času stala menší mediální senzace. Pokud ostrov skutečně neexistuje, jak si můžeme být jistí dalšími oblastmi zanesenými na mapách? Poté, co se místo ztratilo z map, mnozí si znovu jasně uvědomili, že naše vnímání světa stále do jisté míry ovlivňují mylné či neověřené zprávy tak říkajíc z druhé ruky. Měli jsme za to, že moderní mapy nabízí spolehlivý plastický pohled „božího oka“. Ale jak se ukázalo, dokonce ani mapy aplikace Google Earth nevyužívají výhradně jen satelitní snímky. Jejich tvůrci se spoléhají na řadu zdrojů, k nimž mimo jiné patří i dávno zastaralé mapy.

Už před rokem 2012 samozřejmě řada lidí věděla, že Písečný ostrov není tím, za co se vydává – tedy skutečným ostrovem. Měl ležet jen pár set kilometrů od francouzské zámořské správní korporace sui generis Nová Kaledonie, ale z francouzských map Île de Sable v tichosti zmizel a nebyl zakreslen ani na mapě Francouzské hydrografické společnosti z roku 1982. Stejně tak byste ho nenašli ani na sovětské mapě této oblasti z roku 1967, z čehož je jasně patrné, že různí kartografové využívají různé zdroje. Na druhé straně z toho ale v žádném případě nelze vyvodit, že by francouzští nebo sovětští tvůrci map byli soustavně lépe informováni. Na mapě nakladatelství Michelin z roku 2010 Île de Sable nechybí a zpráva popírající jeho existenci francouzskou veřejnost překvapila naprosto stejně jako ostatní svět. Když australská výzkumná loď s konečnou platností potvrdila, že na ostrov na udaném místě nenarazila, francouzský deník Le Figaro uveřejnil 3. prosince 2012 článek s titulkem „Le mystère de l‘île fantôme est résolu“.

Z mého pohledu však nejde o technický problém související s neprověřenými zeměpisnými údaji. Proč by mělo někoho zajímat či dokonce trápit, zda tisíce kilometrů od jeho domova existuje nebo neexistuje nějaký písečný ostrůvek, o kterém sotva kdy slyšel?

A přesto nás to zajímá. Žijeme totiž v době, kdy na jedné straně automaticky počítáme s tím, že svět, jenž nás obklopuje, je dokonale prozkoumán a dopodrobna popsán, ale současně toužíme po místech, jež by poskytla dostatečný prostor naší představivosti. Skrytá a zvláštní místa jsou semeništěm zeměpisných fantazií; útočištěm před stále dokonalejšími, byť naštěstí nikoli zcela vyčerpávajícími mapami, jež jsou výsledkem úsilí kartografů posledních dvou set let. To, že se v roce 1908 Písečný ostrov dostal na mapu Britského královského námořnictva, byla chyba, kterou rozhodně nelze považovat v té době za typickou. Námořní mocnosti devatenáctého a počátku dvacátého století soustavně vyhledávaly všemožné kartografické chyby a snažily se ověřovat či vyvracet zažité mýty. Například z tichomořské mapy Britského královského námořnictva tak v roce 1875 zmizelo hned 123 neexistujících ostrovů. V roce 1904 se v New York Times objevil článek, jehož autor zpochybnil existenci skupiny ostrovů jižně od Tasmánie známých jako Royal Company Islands. Nedlouho poté k nim vyplulo hned několik lodí a žádná z nich ostrovy nenašla, takže je kartografové, jako mnoho dalších předtím, vymazali z map. Americké lodě přispěly svým dílem k formování základních principů moderní doby: odstraňovat pochybnosti a rozšiřovat naše poznání, jež pomalu dosahuje univerzálních rozměrů. „Moderní lidé“ ale naštěstí nepostrádají kritické myšlení a dobře vědí, že za znalosti univerzálních rozměrů se platí. Z početné sbírky fotografií zaujímajících místo „ztraceného“ ostrova na mapách aplikace Google Earth je patrné, že se z něj stala základna fantastů, útočiště všech, kdo se snaží uniknout technologickému pokroku a „diktátu vševědoucnosti“.

Příběh Písečného ostrova rovněž inspiruje k hledání dalších neobjevených ostrovů, míst, o jejichž existenci dříve nikdo nepochyboval, ale nakonec je nikdo nemohl najít. Pokud byste se chtěli tímto směrem vydat, musím vás upozornit, že konkurence je skutečně velká. Mezi vydáním knihy Williama Babcocka Legendární ostrovy Atlantiku (Legendary Islands of the Atlantic; 1922) a nedávnými oceánografickými studiemi Henryho Stommela Ztracené ostrovy: Příběh ostrovů, které zmizely z námořních map (Lost Islands: The Story of Islands That Have Vanished from Nautical Charts) a Patricka Nunna Zmizelé ostrovy a skryté kontinenty Pacifiku (Vanished Islands and Hidden Continents of the Pacific) vyšla řada dalších prací popisujících neexistující ostrovy světových oceánů. V některých případech jde o populární publikace pojednávající o různých námořnických chybách, v minulosti tak častých. Autoři jako například Patrick Nunn kombinují popularizující a vědecký přístup. Nunn se zajímá mimo jiné o to, co všechno se můžeme z domorodých legend pacifických ostrovů dozvědět o tamějších obyvatelích a jejich životním prostředí. Dospívá k přesvědčení, že existenci některých „legendárních ostrovů“ je možné vysvětlit výškovými výkyvy hladiny oceánů nebo seizmickou aktivitou. A co víc: domnívá se, že tichomořské mýty a legendy zachycují dávné topografické změny. Podobně jako mýty a legendy v dalších částech světa, například ta nejznámější o Atlantidě.

Zájem o záhadná místa jako Písečný ostrov v poslední době prudce roste. Hlavním důvodem je prostá zvědavost a fakt, že podobných „omylů“ je čím dál méně: jen stěží se dá předpokládat, že by se kdy v budoucnu „ztratil“ nějaký další ostrov. Současně ale stále ještě zůstává dost „pohyblivých“ a potenciálně zpochybnitelných kartografických údajů – hranice států, výška a reliéf hor a říční toky –, které podněcují naši zvídavost a představivost. Lidé totiž nechtějí žít v dokonale prozkoumaném světě. Stále ještě se chtějí nechat překvapovat. Čím víc se naše informační zdroje zdokonalují, tím častěji hledáme a vytváříme nezmapovaná místa.

Leningrad

Když v roce 1924 přejmenovali dřívější Sankt-Petěrburg na Leningrad, město z paměti lidí nezmizelo. Jméno mu změnili již dříve, v roce 1914, kdy mu místo Sankt-Petěrburg začali říkat Petrohrad, neboť původní název nezněl dostatečně rusky. Pro jednoho z tamních slavných rodáků, básníka Josifa Alexandroviče Brodského, ale město navždy zůstalo Sankt-Petěrburgem. V roce 1979 ve svém Průvodci přejmenovaným městem poznamenal, že místní obyvatelé si město stále ještě spojují s carem Petrem Velikým, jehož „odkaz je nepoměrně silnější než vliv moderní doby“. O dvanáct let později se Leningrad znovu proměnil v Sankt-Petěrburg. Ale ani Leningrad se nechce jen tak vzdát a nechat se vytlačit do zapomnění. Odstranili ho sice z map – samozřejmě pouze vymazali jméno –, ale to neznamená, že zcela zmizel.

V knize britského autora Chiny Miévilla Město a město (The City and the City) čteme o protikladných městech zabírajících stejný prostor, koexistujících doslova na jednom místě, a o jejich obyvatelích, kteří si uchovávají svou kulturní čistotu tím, že alternativní město nevidí. Zároveň ale musí odolávat mimořádně silnému puzení „podívat se“, jež trýzní jejich duše a pronásleduje je na každém kroku. Podobné je to i s městy, která byla přemístěna nebo přejmenována; i ona často působí přízračně a nesmírně lákavě. Současně je ale takřka div, že něčemu takovému ještě věnujeme pozornost. Třeba starobylé bulharské město Plovdiv prodělalo během posledních dvou tisíc let hned dvanáct podobných změn. A v minulém století se přejmenovávání stalo doslova fetišem pokroku. Nová jména dostávaly neznámé vesnice i celé státy, a přestože technicky vzato šlo o vcelku jednoduchý zásah, jeho dopad na život dotčených obyvatel byl zcela mimořádný. Někdy se jména měnila kvůli změně národní identity. Když se v roce 1923 z Osmanské říše stalo Turecko a Siam se v roce 1939 změnil na Thajsko, volně definované multietnické útvary se proměnily v etnicky jasně dané výlučné celky. Obyvatelé netureckého a nethajského původu přes noc přišli o svou vlast; stali se z nich menšiny, anomální a tedy nežádoucí jedinci.

Thajští i turečtí nacionalisté s oblibou tvrdili, že názvy Siam a Osmanská říše se historicky přežily a že oba útvary doslova volaly po přejmenování. Osmanská říše fakticky neexistovala a slovo Siam bylo vlastně jen odvozeninou hindského slova označujícího nejasně vymezenou oblast. Etničtí Turkové a Thajci neměli ke starým názvům takřka žádný vztah a neviděli v nich žádnou hodnotu, neboť se považovali – a stejně je vnímal i okolní svět – za vítěze v postupném procesu počínající globalizace. Tak jednoduché to ale přece jen většinou nebývá. Když v roce 1930 Smyrnu přejmenovali na Izmir, současně z města vyhnali jeho původní řecké obyvatelstvo a z Izmiru se tak rázem stala „etnicky stejnorodá“ turecká základna. Aktem pomsty a součástí etnických čistek byla rovněž změna hranic v roce 1946, kdy se dřívější Východní Prusko rozplynulo mezi Polsko a Sovětský svaz, jenž na části jeho území vytvořil exklávu – Kaliningradskou oblast. Tato východní výspa Pruska byla po stovky let převážně německá. Stačilo ale několik málo roků a etničtí Němci odtud zcela zmizeli, většina uprchla před postupující Rudou armádou a zbytek nechal přesídlit Stalin. Max Egremont ale připomíná, že „přehlušená minulost“ města se pomalu znovu začíná ozývat. Opakovaně se objevují návrhy – prozatím pravidelně odkládané k ledu – na přejmenování Kaliningradu, hlavního města celé oblasti, na starší německý název Königsberg. Lidé si nejspíš chtějí raději připomínat dávné filozofy, kláštery a hrady než sovětské vojáky.

Na komunistickou minulost Petrohradu dnes vzpomíná jen nepříliš početná skupina obyvatel, ale to rozhodně neznamená, že by se hodlala stáhnut do ústraní a zmizet z očí. Je nesmazatelně vepsána do zdejších ulic a náměstí. Někde pod povrchem tu leží pohřbeno cosi mimořádně důležitého: každodenní boje a nepředstavitelné utrpení. Historie Petrohradu působí ve srovnání s dějinami Leningradu jako slabý odvar. Petrohrad vznikl v osmnáctém století na břehu Baltského moře. Nechal ho tu vybudovat car Petr Veliký, který pro něj rovněž vybral neruské, cize, holandsky znějící jméno Sankt-Petěrburg. Petrohrad hleděl směrem k Evropě, byl otevřen budoucnosti a kultuře a rázně se distancoval od zaostalého rolnického Ruska. Leningradský rodák a spisovatel Michail Nikolajevič Kurajev jednoznačně obhajuje jméno Leningrad, které muselo ustoupit staršímu, ale podle jeho názoru cizáckému rivalovi. V článku uveřejněném na stránkách ruského literárního časopisu píše: „Před třemi sty let Rusům znělo jméno Sankt-Petěrburg stejně divně, jako zní našim uším slova jako Tampax, Snickers, Bounty či marketing.“ Kurajev považuje Petrohrad za svého druhu „imigranta ve své vlasti“, zatímco Leningrad je pro něj autentické ruské město.

Leningrad si v ruských dějinách rozhodně vydobyl své místo: dodnes je prosycen potem a krví statisíců vlastenců a odhodlaných bojovníků s nacistickým Německem. Během druhé světové války město přečkalo bezmála 900 dnů trvající obležení německými a finskými vojsky. Jeho na smrt vyhladovělí obyvatelé ho nakonec proti nesmírné přesile a za cenu nepředstavitelných obětí ubránili a poté ho vlastníma rukama vyzvedli z trosek. Stalin za to Leningradu a jeho obyvatelům udělil titul „město-hrdina“. Leningrad a Leningraďané ale udělali dojem dokonce i na německé útočníky, a zdaleka nejen svou neskutečnou vytrvalostí a odolností. Leningrad byl městem bolševické revoluce, ale současně jedním z mála ruských center alternativního myšlení. Koncem 40. a začátkem 50. let 20. století město zasáhly rozsáhlé stranické čistky, jejichž pomocí se Moskva snažila rozmetat zdejší „antistalinistické jádro“. Řada stranických představitelů byla popravena a hodně jich skončilo v pracovních táborech a ve vyhnanství.

Vzhledem k právě řečenému asi nijak nepřekvapí, že leningradská rodačka, ruská exilová spisovatelka a profesorka na Harvardově univerzitě Světlana Boymová je skutečnou expertkou v oboru nostalgie. V knize Budoucnost nostalgie (The Future of Nostalgia) nabízí komplexní, shovívavý pohled na pokračující „souboj mezi Leningradem a Petrohradem“. Boymovou obzvláště zajímá a přitahuje bohémský Leningrad reprezentovaný zejména intelektuálními kavárnami, jejichž prostřednictvím nadále žije jako druhé, alternativní město. Velmi zajímavé jsou hlavně pasáže, kde se zamýšlí nad „doposud neodhaleným potenciálem města“. Předkládá rozsáhlý katalog zasutých vzpomínek, z nichž velmi optimisticky spřádá naději na lepší, svobodnější budoucnost města.

Osobně se ale domnívám, že redukce podmaněného města na bohémský podtext jeho vítězného rivala je jen jinou formou zapomnění. V Petrohradu žije stále ještě hodně lidí, jejichž smutek ze zániku Leningradu nijak nesouvisí s politickou identitou zdejší intelektuální menšiny. Tito lidé teskní po pořádku, po široce založené záchytné sociální síti, po dobách, kdy si lidé vážili starých lidí a dávali jim svou úctu najevo; se smutkem v srdci vzpomínají na poklidnější životní tempo, na hrdinské činy svých předků a na pocit hrdosti na vlastní zem. To vše jsou důvody, proč se Leningrad stále drží při životě. Ostatně nesmíme zapomínat, že když ho v roce 1991 „rušili“, měl za sebou sedmašedesátiletou historii.

Z Leningradu se nejspíš nikdy nestane ono nonkonformní liberální město, o němž snili a sní návštěvníci místních alternativních kaváren, ale nikdo mu už nevezme jeho minulost, dlouhé roky naplněné prací a obyčejným každodenním životem, a nikdo mu neupře jeho mimořádné oběti. Současný Petrohrad podle leningradského rodáka, básníka Alexandra Skidana, působí jako „mumifikovaná mrtvola“. Tím, že Leningradu změnili jméno na Petrohrad, jistě odčinili alespoň část hříchů spáchaných na početných obětech sovětských komunistů. Současně však z jeho minulosti vymazali obrovský počet hrdinů a obětí stejně jako miliony obyčejných vzpomínek.

Leningrad se ale nevzdává. Na Leninově náměstí dodnes stojí vůbec první Leninova socha, přestože vandalové před pár lety pomocí dynamitu vyhloubili vůdci bolševické revoluce v zádech velkou díru. Další z místních Leninových soch byla při bombovém útoku v roce 2010 takřka rozpůlena na dvě části. Ani jednu sochu však neodvezli do šrotu, ale opravili je. Moudřejší z místních obyvatel si totiž uvědomují, že Petrohrad je současně Leningrad a že obě města musejí žít pospolu. Rozhodně nejde o žádný láskyplný vztah a nemůžeme asi mluvit ani o vzájemné úctě, přesto však není možné Leningrad zcela opominout. V tomto směru se to totiž s Petrohradem má podobně jako s většinou dalších přejmenovaných měst, jejichž minulost sice vyvolává mnohé spory, ale současně je nesmírně zajímavá. Často se dokonce stává, že utlačený předchůdce se má v mnoha směrech čileji k světu než vítěz.

Arne

50° 41’ 39” s. š.; 2° 02’ 29” z. d.

Arne je typickou ukázkou obětovaného místa. Vesnice ležící na malém poloostrově vybíhajícím do vod Lamanšského průlivu byla v roce 1942 evakuována. V blízkosti místa, kde dříve stávaly domy zdejších obyvatel, vyrostla falešná továrna, která měla přitahovat pozornost německých bombardérů. Vojenské velení totiž potřebovalo, aby piloti svůj náklad bomb shodili dřív, než doletí nad výrobnu výbušnin Britského královského námořnictva, která ležela na dvousethektarovém pozemku jen o pár kilometrů severněji v Holton Heath.

Angličané používali falešné cíle v hojné míře během celé druhé světové války. Mnohé byly daleko propracovanější než Arne, neboť ochrana měst vyžadovala nepoměrně větší úsilí. Po náletu na Coventry v listopadu roku 1940 vláda vydala příkaz ke stavbě rozsáhlých falešných cílů známých jako Hvězdice (Starfish) u všech velkých měst. Tyto objekty v noci jasně zářily, takže němečtí piloti měli dojem, že přelétají nad hořícím městem. Do ledna 1943 vzniklo na britském území více než 200 Hvězdic. Zpočátku se k „rozsvícení“ falešných měst používaly hektolitry různých hořlavin, ale v průběhu války se stavitelé postupně zdokonalovali a používali čím dál sofistikovanější technologie. Hořlaviny se do měst dopravovaly složitým systémem potrubí z obřích nádrží, a místo aby vzplály najednou, vyšlehávaly plameny v přesně odměřených intervalech, takže to vypadalo tak trochu jako při velkolepé pyrotechnické přehlídce, kterou řídil početný štáb ukrytý v nedalekém bunkru. Nejjasnější plameny, známé jako Boiler Fire, šlehaly ze zařízení tvořeného rozpáleným ocelovým platem, na které se vháněla ropa, jež za vysokých teplot explodovala a měnila se v ohnivý závoj. Když se na rozžhavené plato navíc stříkla trocha vody, dosahovaly plameny více než desetimetrové výšky. Běžná Hvězdice zahrnovala kolem 14 takových zařízení, jež každé čtyři hodiny spotřebovala na 25 tun hořlavého materiálu.

Hvězdice měly mimořádný úspěch a německá letadla na ně do června 1944 podnikla na 730 náletů. Právě díky těmto velkolepým maketám mnohá britská města přežila drtivé bombardování a nebyla srovnána se zemí. Hvězdice spolykaly obří dávku výbušných a zápalných bomb a zachránily tisíce životů. Několik kontrolních stanovišť v podobě bunkrů se dodnes zachovalo, ale falešná města zcela zmizela. Rozpadla se a splynula s krajinou.

Maketa u Arne se skládala ze sítě nádrží, z nichž vedlo potrubí zakončené tryskami rozvádějící petrolej. Ten bylo možné ve vhodnou chvíli zapálit, takže ze vzduchu se zdálo, jako by dole na zemi hořely domy. Lstivá strategie skutečně účinkovala. Na Arne dopadly stovky bomb, zatímco továrna v Holton Heath zůstala takřka nepoškozená.

V současnosti je Arne poklidné a velmi půvabné místo. Po válce vesnice zůstala opuštěná a postupně chátrala. Změna nastala teprve koncem padesátých let a především v druhé polovině následujícího desetiletí. V roce 1966 se jí ujala Královská společnost pro ochranu ptáků, která ze svých prostředků opravila zbývající domy a renovovala také kostel z 13. století a bývalou školu ve viktoriánském stylu. Z vesnice se stalo centrum přírodní rezervace v současnosti pokrývající velkou část poloostrova. V kráterech po bombách našli hnízdiště ptáci a bývalá palebná stanoviště osazená protileteckými kulomety a děly zarostla trávou a plevelem. Na místním parkovišti se pravidelně setkáte s různě početnými skupinami zeleně oděných ornitologů vybavených dalekohledy, jimiž se snaží zahlédnout některé ze vzácných ptáků, například maličkou pěnici kaštanovou.

Vesnice vojenskou návnadu spolkla, ale zcela ji nestrávila: pohled na malebnou krajinu halící mimořádně násilnou minulost vyvolává řadu otázek. Dnes je zdejší divoká krajina pokrytá pískem a planými květy chráněnou oblastí, ale člověk se tu cítí tak trochu nesvůj. Pocit bezpečí, jejž se snaží vyvolat početné cedule vyznačující rezervaci, mu značně kazí celkový dojem opuštěnosti. Vzpomínku na zoufalou obranu smrtelně ohrožené země a na zmařené lidské životy odvály bohulibé aktivity Královské společnosti pro ochranu ptáků, ale moderní Arne přesto působí velmi zranitelně a „dočasně“.

Arne je jednou z 250 opuštěných dorsetských vesnic. Z některých se zachovala už jen zarostlá hromada středověkých ruin, ale z jiných se obyvatelé vystěhovali relativně nedávno. Nejznámější opuštěnou vesnicí dvacátého století je bezpochyby Tyneham, osada ležící u pobřeží kousek od Arne, již evakuovali v roce 1943, aby zde mohla britská armáda cvičit ostrou střelbu. Během příprav na den D armáda postupně zabrala velkou část místního pobřeží, které se dost podobá normandským plážím. Svého času visel v Tynehamu na dveřích kostela následující nápis: „Opustili jsme naše domovy, v nichž mnohé rodiny žily po dlouhé generace, abychom pomohli vyhrát tuto válku a abychom lidem zajistili svobodu. Jednoho dne se vrátíme a poděkujeme vám, že jste se k vesnici chovali vlídně.“ Ve skutečnosti se ale vesničané nikdy nevrátili. Dnes v Tynehamu najdete jednadvacet polorozbořených kamenných domů stále stojících ve vojenské palebné zóně, neboť velkou část Dorsetu i v současnosti využívá britská armáda.

Nedávný archeologický průzkum ukázal, že maketa z druhé světové války „splynula se zemědělsky využívanou krajinou a nezůstaly po ní žádné stopy“. Já jsem tu strávil několik hodin, procházel jsem pole, lesy a prodíral se rákosím, ale za celou dobu jsem nenarazil na nic, co by připomínalo falešnou továrnu, na nic, co by mi ji alespoň vzdáleně připomínalo. Minul jsem několik velkých kráterů po bombách a dvě vyvrácené vojenské brány zarostlé opletníkem, ale jinak jsem neviděl skutečně nic, co by stálo za zmínku, pokud pominu několik velkých dřevěných kolíků, spoustu zpráchnivělého nazeleno natřeného dřeva a spadané listí nepřirozeně oranžové barvy. Nedokážu vysvětlit, proč jsem čekal, že při svém laickém bloumání objevím něco, na co nepřišli profesionální archeologové, kteří místo „odepsali“ jako nezajímavé. Chtěl jsem asi zjistit, jak je možné, že v místě tak velkolepých a nebezpečných požárů po čase zůstalo jen několik skvrn. Jediné, čím se mohu pochlubit, je jen nejasná, dávno vychladlá stopa. Svou přítomností jsem vyrušil pár laní, které bleskurychle zmizely v sousedních mokřinách. Přede mnou tu zřejmě hodně dlouho nikdo nebyl. Arne je místo dávných dramat a zneklidňujícího ticha. Působí klidně, ale na vybuchující bomby a zuřivé požáry zde přesto nelze zapomenout. Vyšel jsem z lesa a vydal se úzkou cestou po hrázi vedoucí mezi rákosovým porostem a malým skalnatým ostrůvkem pokrytým hlodášovými keři. Bylo teplo, na obloze svítilo slunce, takže jsem si mohl lehnout do trávy a chvíli v klidu odpočívat a naslouchat zpěvu ptáků. Neudělal jsem to. Jejich malebné švitoření mi tu připadalo jaksi nepatřičné.

Stará Mekka

V průběhu posledních dvou desetiletí byla starobylá část Mekky zhruba z 95 procent stržena. Na jejím místě vzniklo nové moderní město protkané širokými silnicemi s rozlehlými parkovišti, hotely a komerčními komplexy. Změnilo se dokonce i anglické jméno města: dnešní Saúdové dávají přednost slovu „Makkah“.

Hlavní dominantou města se stal obří komplex Makkah Clock Fairmont Hotel Tower. Vypadá jako zvětšená verze londýnského Big Benu v sovětském stylu a tyčí se vysoko nad nejposvátnějšími místy muslimů, Kábou a Velkou mešitou. Dokladem jistě neúmyslně urážlivé zpupnosti moderních architektů a majitelů komplexu je oficiální propagační text, který najdeme na webových stránkách hotelu: „Makkah Clock Fairmont Hotel Tower se skromně a ve veškeré úctě představuje jako druhá nejvýznamnější pozoruhodnost Makkahu s mimořádnými hodinami, jejichž ciferník je vidět ze vzdálenosti sedmnácti kilometrů.“

Hnacím motorem mimořádného stavebního boomu, jenž v posledních desetiletích zasáhl „hlavní město“ muslimů, byla potřeba zajistit ubytování pro více než tři miliony poutníků, kteří se sem rok co rok sjíždějí doslova z celého světa. Současně jde o projev až ikonoklastického vztahu Saúdů k památkám. Islám po staletí přísně zakazoval zobrazování lidí a zvířat, ale dnešní saúdští vládci šli ještě podstatně dál: spojili se s místními i zahraničními developery a společně podnikli frontální útok na většinu starých budov a památek.

Mnoho měst již dobře ví – většinou se k tomuto poznání dostala za cenu velký obětí a ztrát –, že bouráním historických částí přichází o daleko víc než jen o pěkné stavby. Moderní výstavba ničí husté předivo sociálních vazeb, které po dlouhá staletí spojovaly místní obyvatele. Připravují je o jejich vzpomínky a osobní příběhy, jež nevznikaly ve vzduchoprázdnu, ale na konkrétním místě. Pokud budeme nadále nahrazovat složitě komponovaný městský prostor s bohatou historií banálními obchodními a komerčními komplexy, vytvoříme generaci plytkých lidí, jež bude spojovat pouze ochota nekriticky naslouchat ideologii vládnoucích vrstev.

Komunistické režimy o tom věděly své a velmi zdatně toho v minulosti využívaly – jejich záliba v plošných demolicích je všeobecně známá. Robert Bevan ve své skvělé studii o politických aspektech rekonstrukce měst Destrukce paměti (The Destruction of Memory) velmi podrobně popisuje takřka fetišistický vztah komunistických pohlavárů k plošným zásahům do městské výstavby, jenž podle něj přímo souvisel s budováním socialistické společnosti. Vysvětluje, proč se některým osvícenějším čínským komunistům nepodařilo „přesvědčit Mao Ce-tunga, aby nový Peking nechal postavit vedle starého posvátného města“. Podobné snahy neměly šanci na úspěch, neboť staré město bylo pro Maa symbolem odporu, jejž je třeba za každou cenu zlomit – bez nového města by nemohl plně prosadit svou vůli. „Daleko spíš než o budování nového šlo o zúčtování s minulostí.“

Na fundamentalistické vládce minulost – jedno zda zaštítěná profánní ideologií nebo náboženstvím – vždy působí jako podvratný živel, nejspíš proto, že se s ní dá jen obtížně manipulovat. Na starých fotografiích Mekky vidíme hustě zastavěné svahy nízkých kopců, spletitý labyrint ulic, náměstí a prostranství s mešitami uchovávající architektonickou a obecně kulturní paměť věků. V současnosti se ze starých staveb a památek zachovala jen nepatrná část, ta, jež byla příliš známá, než aby ji bylo možné odstranit se zbytkem starého města. Namále měl svého času dokonce i nejvýznamnější svatostánek celého muslimského světa, tak zvaná Velká mešita. Nechuť současných vládců Saúdské Arábie do značné míry souvisí s jejich strachem ze sektářství. Cíleně útočí na všechny památky dokládající, že islám měl ve městě v minulosti mnoho různých podob. Postupně mizely stopy po abbásovském a osmanském chalífátu a v posledních letech byly plošně strženy staré abbásovské a osmanské čtvrtě na východní straně Velké mešity.

Tvůrci webových stránek hotelu Makkah Clock Fairmont Hotel Tower své návštěvníky paradoxně lákají na několik málo staveb, jimž se podařilo uniknout demolicím – přesně takovým, jaké stály u zrodu jejich vlastního hotelového komplexu. Údajně jde o místa, která žádný návštěvník města „nesmí minout“. Hosté by se během procházek Mekkou měli zastavit mimo jiné u Kasr As-Sakkaf, „jedné z nejstarších budov v Makkahu, jež je skvělou ukázkou tradičního architektonického stylu“. Další nepominutelnou pamětihodností je palác Kasr Chozam, který „postavili před osmdesáti lety jako jednu z prvních staveb moderní Mekky“.

Fundamentalisté všeho ražení ale touží po absolutní moci a připomínky minulosti je nesmírně dráždí. Obhájci moderního saúdského „turboikonaoklastismu“ rádi prohlašují, že jde výhradně o nábožensky inspirovanou snahu o obrodu města. Šejk Abdul Aziz bin Baz, nejvyšší duchovní autorita celé Saúdské Arábie, v roce 1994 dokonce vydal fatvu zakazující „uctívání a glorifikování budov a historicky významných míst… což je cesta vedoucí k polyteismu“. Zopakoval tak vlastně jen mantru, jež se v této části světa omílá již více než dvě stě let. Saúdská dynastie praktikující a prosazující wahhábismus, sunnitskou fundamentalistickou formu islámu, se zmocnila Mekky a Mediny již v roce 1803 a její představitelé okamžitě začali odstraňovat historické budovy a památky, stopy dokládající existenci starších, méně zkostnatělých verzí islámu. Ze všeho nejdříve se zaměřili na osmanská mauzolea a mešity, jež často vynikaly mimořádně skvostnou vnitřní i vnější výzdobou, ale jejich pozornosti neunikl ani Mohamedův hrob. Spor mezi Osmany a zastánci wahhábitské formy islámu o to, zda uctívat či naopak ničit náboženské památky, vstoupil do nové fáze v okamžiku, kdy se Osmané opětovně ujali vlády nad Mekkou a Medinou, tedy v letech 1848 až 1860. Koncem 19. století ale obě svatá místa již opět kontrolovala sekta, jejíž příslušníci považují úctu k historii Mekky za modloslužbu.

Soustavná a řízená destrukce jde ruku v ruce s omezeními namířenými proti nemuslimům, kteří mají do Mekky a do centra Mediny zakázán vstup. V obou případech jde o další důkaz systematické snahy o unifikaci. U silnice vedoucí do Mekky spatříte cedule, na nichž je velkými písmeny zřetelně napsáno: „Pouze pro muslimy“. Současně narazíte na vedlejší silnici svádějící dopravu mimo město, která je analogicky opatřena cedulí s nápisem „Povinný sjezd pro nemuslimy“. V této souvislosti je samozřejmě třeba přiznat, že po celém světě existuje řada omezujících pravidel upravujících vstup na nábožensky významná místa; vyžadují je třeba mormoni i hinduisté a většinou se týkají hlavně vstupu do chrámů během náboženských obřadů. Omezení, s nímž se setkáváme v Mekce, je ale zcela mimořádné a nevídané. Místní vládci se prostě rozhodli, že zakážou pěti šestinám světové populace vstup nejen na posvátné místo, ale hned do celého města. Korán varuje před lidmi uctívajícími idoly a žádá, aby jim bylo v následujícím roce po jejich přečinu zabráněno ve vstupu do posvátné mešity. Ale pozor, zákaz se týká skutečně jen Velké mešity, a nikoli celé Mekky. Plošný zákaz je tedy jen dalším z „vylepšení“ islámu v typicky saúdském (wahhábistickém) podání. O to paradoxněji působí fakt, že samotní vyznavači wahhábismu byli v minulosti považováni za příslušníky neortodoxní větve islámu a místní šaríf, nejvyšší náboženská autorita města, jim bránil ve vstupu do města.

Pokud je skutečně hlavní motivací útoků na historické památky výlučně náboženský zápal, pak se musíme ptát, proč se vedle starobylých náboženských staveb bourají i ty světské. V této souvislosti je dobré připomenout, že komunistické diktatury rovněž měly k plošným demolicím ideologické důvody, byť dnes je již jasné, že hlavními motivy byla snaha upevnit si moc a touha po penězích plynoucích z nové výstavby. Mekka je rychle se rozvíjející město se zajištěným pravidelným přísunem turistů, z nichž velká část rozhodně nemá hluboko do kapsy. „Do Mekky se doslova hrnou všechny velké světové značky,“ říká John Sfakianakis, hlavní ekonom Saudi British Bank. Najdete tu pobočky řetězců, jako jsou Starbucks, Body Shop, Topshop, Tiffany & Co., Claire’s Accessories, Cartier a spolu s nimi mnoha dalších, jež se chtějí přiživit na zdejším boomu. Ikonoklastické tažení vládnoucí dynastie vytváří ideální podmínky pro moderní konzumní kulturu. Ve městě nenajdete takřka nic, co by vás třeba jen na chvíli odvádělo od utrácení peněz, nic, co by připomínalo dřívější pomalejší a tolerantnější doby. V Mekce byla historie prostě vymazána.

Destrukce staré Mekky a zákaz vstupu pro nemuslimské návštěvníky neovlivňuje jen pohled na minulost města, ale také na jeho budoucnost. Vyvolává nostalgickou touhu po dřívějších příjemnějších časech. Svým způsobem je to podobné jako v případě Leningradu: skutečná stará Mekka se rychle ztrácí, ale na jejím místě se objevuje nová, jako místo pro fantazie a kritiku. V podobně starobylém městě, jako je Mekka, se prostě minulosti jen tak nezbavíte, její absence se stává nehmatatelnou, ale trvalou součástí přítomnosti. Je součástí jeho příběhu a nikdy se zcela neztratí.

New Moore

21° 37’ 00” s. š.; 89° 08’ 30” v. d.

Je známo, že mohutné bouře a záplavy mohou doslova přes noc změnit vzhled krajiny. Ostrov New Moore se objevil jen pár kilometrů od břehu ve vodách Bengálského zálivu v roce 1971, po řádění cyklonu Bhola. Vznikl z nánosů bahna, písku a kamení, které do moře zanesl bezpočet kanálů a říčních ramen tvořících nesmírně složitou a nepřehlednou deltu Gangy. Ostrov se rychle zvětšoval a zanedlouho byl 3,5 kilometru dlouhý a 3 kilometry široký. Během období sucha na něm přebývalo několik bangladéšských rybářů, ale po zbytek roku byl pustý a neobydlený. Časem se na něm objevil nevelký mangrovový porost; jinak zde nebylo nic, co by ostrov poutalo na jednom místě. Jeho velikost a tvar ovlivňoval příliv a měnily se také podle ročních období.

Ostrov New Moore si mohl stěží vybrat choulostivější místo: objevil se totiž nedaleko ústí řeky Hariabhanga tvořící přirozenou hranici mezi Indií a Bangladéšem. Sotva se vynořil z vody, obě země si ho okamžitě přisvojily jako své výsostné území – a obě mu daly vlastní, samozřejmě odlišné jméno. Indové mu začali říkat ostrov New Moore, což je název, který se uchytil i ve zbytku světa, zatímco mezi Bangladéšany byl ostrov známý jako Jižní Talpatti. Každopádně šlo o nečekanou, ale mimořádně cennou trofej, již si ani jedna strana nechtěla nechat ujít. Indie i Bangladéš si dlouhodobě dělají nárok na Bengálský záliv a na tamní bohatá ložiska ropy a zemního plynu. Pokud by se jedné ze zemí podařilo nový ostrov přičlenit ke svému území, získala by významný opěrný bod nad mořským dnem skrývajícím poklady nepředstavitelné ceny.

Prvním hmatatelným dokladem počínajícího souboje byl v roce 1978 výsadek indické pobřežní hlídky, která na ostrov umístila ceduli s mapou Indie a obrázkem indické vlajky. Podstatně více ale přituhlo o tři roky později, v květnu 1981, když se na ostrově usadila dočasná indická hlídka a tentokrát přivezla i sloup se skutečnou vlajkou. Nějaký čas se zdálo, že spor o ostrov přeroste ve vážný mezinárodní konflikt. Nakonec se ale obě strany dohodly, že konečný verdikt nechají na skupině nezávislých geografů, specialistů na stanovování hranic. Ti měli především zjistit, kudy proudí voda z řeky Hariabhanga a jakým způsobem obtéká ostrov. Tato pozoruhodná, na laika dosti zvláštně až výstředně působící informace, mohla sehrát rozhodující úlohu při určování linie označované německým slovem „Thalweg“, která se hledá zejména u řek tvořících hraniční předěl a určuje místo nejhlubšího toku řeky, tudíž její střed. Pokud by tato linie vedla východně od ostrova, pak by patřil Indii; v případě, že by byla posunuta ve vztahu k ostrovu spíše na západ, připadl by Bangladéši.

Brzy se ukázalo, že hledání „údolnice“ v místních obtížných podmínkách je neobyčejně nesnadný úkol a výsledné rozhodnutí stále nepřicházelo. A než se problém podařilo vyřešit, ostrov New Moore začal mizet. V březnu 2010 po něm na hladině nezbyla ani stopa. Na poslední fotografii mladého a časně „zesnulého“ ostrova vidíme jen nejvyšší větve potopených stromů vyčnívající nad hladinu oceánu.

Stoupající hladiny světových moří a oceánů neustále mění pobřeží, tak rychle, že na to vlády postižených zemí většinou ani nestačí reagovat. Voda v bengálském zálivu stoupá již řadu desetiletí, ale od roku 2000 se tento proces výrazně zrychluje. V současnosti se hladina Bengálského zálivu rok co rok zvýší o celých pět milimetrů.

Pro nízko položené oblasti vystavené hrozbě bleskových záplav je to výrazný nárůst. Někteří lidé se na politický problém související se vznikem ostrova New Moore dívali jako na dvojí zásah přírody – která ho vytvořila a prostřednictvím změn globálního klimatu zase smetla z povrchu země. V týdeníku The Christian Science Monitor se dokonce objevil článek s titulkem „Globální oteplování jako mírotvorná síla“. Odpověď na otázku, co bylo přirozenější, zda vznik či zánik ostrova, však není nijak snadná. Z řady faktorů, které se podílely na tomto zvláštním úkazu, je skutečně přirozený jen pohyb tektonických desek pod pevninou u Bengálského zálivu, jež soustavně klesají, čímž se pochopitelně odpovídajícím způsobem zvedá hladina moře.

Klimatické změny ale rozhodně ničemu neprospívají. Právě naopak. Nejen že zrychlují cyklus zrodu a zániku, ale zcela jednoznačně jsou zodpovědné za nedávné nezvykle silné záplavy. Větší množství srážek, které rozvodnily řeky a nepřímo tak daly vzniknout ostrovu New Moore, přímo souvisí s oteplováním moří, jejichž teplota stoupá v důsledku klimatických změn. Svou roli při vzniku ostrova New Moore ale sehrálo také budování nových silnic u horního toku řeky, při němž opakovaně docházelo k velkým sesuvům půdy, čímž se výrazně zvýšil objem sedimentu v řece. A zapomenout nesmíme ani na plošné odlesňování, hlavně na kácení mangrovových porostů, jejichž kořeny tradičně zadržovaly hlínu a pomáhaly tak udržovat stálý tvar pobřeží. Poté, co zmizely, nánosy bahna, písku a kamení se valí dál do moře.

Ostrov New Moore ale není zdaleka jediným nečekaně vzniklým a záhy zaniklým útvarem v Bengálském zálivu. V jeho indické části se dočasně objevily přinejmenším další čtyři ostrovy. Na jednom z nich, známém pod názvem Lohachara, dokonce žilo kolem 6000 obyvatel – ovšem jen do roku 2006, kdy se ztratil pod hladinou. V poslední době se však množí zprávy od lidí, kteří ho údajně znovu zahlédli. Jak se zdá, zrod a zánik podobných ostrovů není jednorázovou záležitostí. Zvláštní je spíše četnost jejich výskytu. Objevují se čím dál častěji a zdaleka nejen v Bengálském zálivu, ale také v ústích dalších velkých řek po celém světě. Jeden z nejznámějších nových ostrovů se vynořil z vody u břehů Francie v lednu 2009 poté, co jihozápadní pobřeží země zasáhl cyklon Klaus. Poblíž Gironde, společného ústí řek Garonne a Dordogne, asi 10 kilometrů od břehu, vznikl nános, jemuž místní obyvatelé dali velmi záhy přiléhavý název „L’île mystérieuse“ (Záhadný ostrov). Ostrov má za odlivu rozlohu přibližně 100 hektarů a u jeho zrodu stály velmi podobné faktory jako u vzniku ostrova New Moore. Hladina Biskajského zálivu nestoupá tak rychle jako voda v Bengálském zálivu, takže francouzský ostrov může při troše štěstí vydržet déle než New Moore. Nové ostrovy u rovinatých oblastí mohou být velmi užitečné. Jejich hodnota samozřejmě nespočívá v možnosti rozšiřování teritoriálních území přilehlých států, nýbrž v ochraně pobřeží před bouřemi a záplavami. U přelidněných států mohou navíc poskytnout nový životní prostor. Když vezmeme v úvahu, jak rychle a čím dál nepředvídatelněji se v poslední době mění pobřeží kontinentů, nejspíš bychom takovým mladým ostrovům měli trochu pomoci. Ostrovy jako New Moore by se daly upravit, patřičně vytvarovat a ukotvit pomocí mangrovových porostů. Ve srovnání s budováním zcela nových umělých pevnin by nešlo o nijak mimořádně velkou investici (viz Plovoucí Maledivy).

Je jasné, že stoupající hladiny světových oceánů nejsou počátkem nového boomu rekreačních ostrovů, ale výzvou k systematické ochraně nízko položeného pobřeží. Ze současných modelů změn klimatu vyplývá, že pobřeží velké části Bengálského zálivu, od západně položené Kalkaty až po Myanmar na východě, bude v dohledné době pod vodou. Původní odhady Mezivládního panelu pro změny klimatu naznačovaly, že například Bangladéš přijde do roku 2050 přibližně o 17 procent svého území. Z novějších údajů Centra pro environmentální a geografické informace se sídlem v Dháce vyplývá, že podstatná část půdy nezmizí trvale, ale pouze během určitých částí roku, v případě Bangladéše během monzunů. I tak je to ale pro podobně lidnatou zemi, v níž každou hodinu přibývá dalších jedenáct lidí, mimořádně závažný problém.

New Moore tedy rozhodně není pouze symbolem sporu sousedních zemí o nové území. Příroda nám jeho prostřednictvím naznačuje, jak bychom se v budoucnu o podobné pobřežní ostrovy měli starat. Bangladéšané žijící v obří deltě jsou na vznikající a zanikající pevniny zvyklí a během generací se je naučili osídlovat a využívat. A že se dají trvale udržet, jasně ukazuje příklad dalšího nedávno vzniklého ostrova Nijhum Dwip známého také jako Silent Island (Ostrov ticha), který se nad hladinou objevil na počátku padesátých let minulého století. Jeho velká část je nadále vystavena pravidelným záplavám, ale celkově se ho podařilo stabilizovat a „ukotvit“, především díky vysazování mangrovů. Kromě asi 10 000 obyvatel na ostrově žije neurčený počet vysoké zvěře a opic a v budoucnu by zde měli nalézt ohrazené útočiště i tygři. V roce 2001 na jeho území vznikl národní park.

Z nových ostrovů jako New Moore se při patřičné snaze mohou stát užitečná a snadno využitelná místa. Samozřejmě si nemůžeme být jistí, jestli dokážeme vzdorovat stoupajícím oceánům – máme-li věřit pesimistickým předpovědím, pro lidi žijící v řadě pobřežních oblastí bude jediným řešením ústup. Prozatím ale není důvod brát nohy na ramena a prchat někam do kopců. Spíše bychom se měli zaměřit na konkrétní strategie ochrany půdy vhodné pro jednotlivé oblasti. Environmentální hnutí 21. století musí kromě ochrany ohrožených živočišných druhů a ekosystémů pamatovat také na budování a udržování ostrovů. V žádném případě je nesmíme ponechat na pospas moři. Je třeba je kultivovat a zpevňovat. Pokud se budeme snažit, možná se vrátí i New Moore.

Krajina času

40° 43’ 37” s. š.; 73° 59’ 58” z. d.

Na rohu náměstí LaGuardia a ulice West Houston v New Yorku se nachází obdélníkový kus země ohrazený plotem a nepřístupný veřejnosti, na němž se od roku 1978 do města postupně vrací dávno vytlačená příroda. Zhruba tisíc metrů čtverečných osázel umělec Alan Sonfist, jenž si pro tento účel vybral rostlinné druhy, které se na území dnešního New Yorku vyskytovaly v předkoloniálních dobách. Ve městě se tak opětovně objevil cedr, černá třešeň a vilín a spolu s nimi také loubinec pětilistý, líčidlo americké a klejicha hedvábná. Flóra, s níž byste se tu setkali do sedmnáctého století.

Projekt Krajina času byl první Sonfistovou velkou realizací, ale jeho počátky mají kořeny již dříve. Roku 1968 Sonfist vydal manifest s názvem „Přírodní jevy jako veřejné památky“, v němž shrnul své hlavní myšlenky a výslovně se zmínil o touze vytvořit přírodní ekvivalent válečným památníkům. Takovéto památníky padlé přírodě by nás nutily k zamyšlení o našem místě ve světě a připomínaly by nám, že i „řeky, prameny a další přírodní útvary znají život i smrt“.

Krajina času má obyvatelům New Yorku a jeho návštěvníkům především připomínat, že „tam, kde v současnosti stojí domy, kdysi rostl les“. Ale projekt má i velmi osobní rozměr. Jak Sonfist přiznal v jednom z nedávných rozhovorů, inspiraci hledal především ve svém vlastním dětství, kdy „během procházek Bronxem na vlastní oči sledoval, jak odtamtud postupně mizí stromy“. Dokonce i hotový projekt Krajina času nepřestává znepokojovat řadou závažných otázek týkajících se především ochrany podobných vyhrazených míst zasvěcených dávno zmizelé vegetaci. Na pozemek na rohu náměstí LaGuardia a ulice West Houston neustále útočí cizí, postkoloniální plevelnaté rostliny jako povijnice nachová nebo mléč. Sonfist tvrdí, že ho to nijak nezneklidňuje, neboť Krajina času je „otevřená laboratoř a nikoli uzavřený ekosystém“ a on od samého začátku počítal s tím, že na vyhrazeném prostoru budou koexistovat staré i nové druhy.

Pokud je to skutečně, jak říká, pak mi Krajina času přijde tak trochu jako prázdné gesto, neboť se nijak neliší od jiných zelených prostranství ve městě. Vůbec mne proto nepřekvapuje, že pracovníci útvaru údržby manhattanských parků a oddechových zón nemají na rozdíl od autora projektu k náletům plevele ani zdaleka tak blazeovaný vztah. Naopak. Všechny rostliny, které na vyhrazené prostranství nepatří, se snaží v pravidelných intervalech odstraňovat. Krajina času se stala pozoruhodnou, byť svým rozsahem nepříliš významnou součástí velkého programu s názvem Zelené ulice, v jehož rámci se mají podle vedení útvaru údržby parků „vydlážděné pozemky a náměstí změnit v travnaté plochy“. Krajina času má nadále zůstat uměleckým projektem, o nějž je třeba pečovat, čímž se vlastně stává předmětem ochrany a nástrojem boje s časem.

Pokud budou z Krajiny času nadále odstraňovány nepatřičné rostliny, udrží si svůj umělecký rozměr a zůstane připomínkou minulosti. V případě, že bychom ji nechali na pospas samovolnému vývoji, její smysl by byl čím dál hůř čitelný: nikdo by nakonec nedokázal určit, zda odkazuje k minulosti, či k budoucnosti. Ozývají se ale také hlasy kritiků, kteří tvrdí, že z Krajiny času se stala „zakonzervovaná mumie“, že je to v současnosti mrtvé místo bez sebemenšího přínosu. Podle mne projekt získal díky snahám o jeho záchranu další složitý a zneklidňující význam. Krajina času je čím dál podivnější, mimo jiné proto, že nás konfrontuje s nepříjemným paradoxem: snažíme se zachránit kousky přírody, jež nám doslova mizí před očima, a nakonec zjišťujeme, že výsledkem našeho snažení je něco umělého.

Město je místo, z něhož postupně vytlačujeme přírodu a pak ji společně oplakáváme; ubíjíme ji a následně se ji snažíme vzkřísit k životu – jen abychom ji okamžitě znovu uzavřeli do ohrazených prostranství sloužících k naší potěše. Plevel zamořující pochmurně zakonzervovanou Krajinu času končí v černých plastových kontejnerech, ve kterých se odváží do městské spalovny. Já vidím tyto kontejnery rovněž jako jakési pomníky a to, že jejich obsah nevyhnutelně končí v plamenech, považuji za naši cyklickou pomstu nezdolné přírodě, jež nemá pochopení pro naše záměry. Pečlivě udržované zbytky přírody působí příliš neduživě, než aby dokázaly evokovat zmizelou bujnou vegetaci, což ale současně nic nemění na tom, že samotný projekt Krajina času nadále funguje jako umělecké dílo a památník minulosti.

S podobným puristickým přístupem jako v případě Krajiny času se setkáváme v nespočetných parcích a veřejných zahradách a rovněž u různých environmentálních a uměleckých projektů vytvářených na objednávku městských správ. Řada z nich končí poněkud nejednoznačně, ne-li zmateně: lidskými zásahy do přirozené krajiny. Rovnými kamennými cestičkami lemovanými „neuspořádaně“ ležícími balvany, spirálovitými moly vybíhajícími nad hladinu jezer. Stále jsou ale umělci, kteří nedokážou odolat lákání konfrontovat městský prostor, v němž pracují, s čistou přírodou. Když pomineme Krajinu času, dalším velmi známým projektem tohoto typu je newyorská realizace Obilné pole – konfrontace Agnes Denesové z roku 1982. Autorka dostala k dispozici asi hektarový pozemek v centru Manhattanu a celý ho osela obilím. Na rozdíl od tvůrce Krajiny času jí ale nešlo o připomínku minulosti, nýbrž o politické gesto. 500 kilogramů pšenice, které se jí podařilo získat z úrodné půdy, sloužilo jako symbolický odkaz na hladovějící děti, „jejichž utrpení mají na svědomí lidé z Wall Street s nesprávně nastavenými prioritami“. Zlatavé obilné klasy a prosté morální poselství měly současně vytvářet kontrastní protiváhu zkaženému a upadajícímu městu. Šlo o další prostor očištěný přírodou.

Obilné pole Agnes Denesové se ale záhy sklidilo, takže nestačilo vyvolat rozsáhlejší debatu o způsobu využívání půdy – a projekt nestačil zastarat. Krajina času má odlišný osud. V bezplatném týdeníku The Village Voice se nedávno objevil článek, jehož autor zaznamenal incident doprovázející jednu z odplevelovacích akcí. Zástupce místní komunity při této příležitosti prohlásil, že „nazrál čas pro něco nového“ a že „Krajina času je uměleckým projektem 80. let“, to vše „v doslechu autora“. Je pravda, že ekoumělecké projekty evokující bukolické doby jaksi vyšly z módy a současní autoři si spíše libují v zaplevelených městských ruinách (viz například Archeologický park sicilské nedokončenosti). John Patrick Leary tento trend ve svém vlivném eseji označuje za „rozkošnickou zálibu ve zkáze“ a používá pro něj termín „detroitismus“ s odkazem na město Detroit, jež se pro mnoho umělců a fotografů stalo „Mekkou městského rozkladu“.

Krajina času a „detroitismus“ mají velmi odlišná východiska, ale spojuje je zájem a starost o osud městské civilizace: jak dokážeme žít bez přírody? Co si bez ní počneme a jak se změníme? Dokážeme bez ní přežít? Sonfist nikdy nepředstíral, že má na tyto otázky odpovědi a samotná Krajina času se mu již dávno vymkla zpod kontroly. V současnosti jde o problematický a nejednoznačný prostor, jenž ale stále funguje jako připomínka výčitek svědomí nad potlačením živé přírody, které pociťují obyvatelé i toho nejnablýskanějšího města.

Poušť Aralkum

44° 45’ 37” s. š.; 62° 09’ 27” v. d.

Poušť Aralkum je příliš nová, příliš velká a má příliš proměnlivé hranice, než aby se mohla objevit na některé z tištěných map. Jde o velmi zvláštní poušť, které se dříve říkalo Aralské jezero. V současnosti se stále více prosazuje nový název, který sice zní dost exoticky, ale ve skutečnosti pouze vychází z uzbeckého slova „qum“ označujícího písek.

Zeměpisné mapy jsou většinou ve srovnání s mapami politickými dosti „nudné“. U politických map očekáváme, že se pravidelně upravují, často dost výrazně, zatímco ty zeměpisné by měly být jakousi oázou jistoty a klidu – tvářnost země se přece mění buď jen velmi pomalu, nebo vůbec. Přírodu milujeme mimo jiné proto, že je na rozdíl od našich chatrných příbytků a pohyblivých hranic neměnná a stálá – stará jako samotný čas. Snad ani není třeba říkat, že taková představa je už dávno překonaná (viz také New Moore) a značně naivní. Vytváří dojem, že příroda si s každou změnou sama poradí; že mizející rostlinné a živočišné druhy mávnutím kouzelného proutku nahradí novými. Poušť Aralkum je součástí přírody a současně dokladem její zranitelnosti, důkazem, že její možnosti adaptace jsou omezené a že často nestačí držet krok s lidskými zásahy.

Poušť Aralkum je současně místo znepokojivých vzpomínek na Aralské moře, které kdysi vynikalo skutečně úctyhodnými rozměry. S 426 kilometry délky a 284 kilometry šířky bylo čtvrtým největším jezerem světa. Pokud byste před kterékoli odrostlejší dítě položili mapu Střední Asie, snadno by ho našlo – a jistě by se znovu divilo, jak je možné, že tak velká vodní plocha mohla vzniknout tak daleko od mořského břehu. Kdysi dávno se mu říkalo Modré jezero a na mapách se poprvé objevilo v roce 1850. Nedlouho poté již po jeho hladině plulo několik rybářských flotil a na březích se objevila řada nových vesnic; v polovině 20. století jezero lemovalo celkem devatenáct osad a dvě velká města, Aralsk na severním břehu a Mujnak na jihu. V současnosti leží přístavy obou měst kilometry od vody.

Do Aralského jezera vtékala jedna z nejdelších řek Střední Asie, Amudarja, pramenící v Pamíru. Na konci asi dva a půl tisíce kilometrů dlouhého toku mířícího severním směrem vytvářela rozlehlou deltu posetou malými ostrovy. Spolu s řekou Syrdarjou vtékající do jezera ze severu byla mohutným zdrojem čisté vody z hor. Sovětští plánovači si obou řek samozřejmě záhy všimli a pochopili, jak velký potenciál se v nich skrývá – zejména pro pěstování bavlny a obilí, plodin vyžadujících poměrně stálý přísun vláhy. Ve 30. letech minulého století se začalo s budováním obří sítě zavlažovacích kanálů, které odebíraly vodu z obou řek a rozváděly ji po nesmírných plochách úrodné země; jejich rozloha se počítala ve statisících hektarů. Jeden z čelných sovětských odborníků na problematiku vysušování půdy a vznik pouští, profesor Agadžan Babajev, v roce 1987 vysvětlil v článku pro sovětský ekonomický časopis, že „pro stát je daleko výhodnější, když Aral vysuší, než aby se ho snažil zachovat“. Ještě podivněji ale působí jeho závěrečné tvrzení: „Mnoho vědců, a já k nim rozhodně patřím, je toho názoru, že pokud Aral zmizí, krajinu Střední Asie to nijak neovlivní.“ Sovětské instituce tedy zánik Aralského jezera nejen očekávaly, ale aktivně se na něm podílely.

V 60. letech minulého století se Aralské jezero začalo postupně zmenšovat, ale zavlažování pokračovalo dál a objem odebírané vody stále stoupal. Vrcholu dosáhl teprve v roce 1980. Bez přísunu pramenité horské vody se množství soli v pobřežní mělčině silně blížilo obsahu běžnému v mořích. Současně se začaly objevovat rozlehlé plochy odhaleného dna pokrytého prachem, který vítr roznášel spolu s množstvím škodlivých látek do okolí, takže z aralských břehů se stalo z hlediska zdraví jedno z nejškodlivějších míst na světě. Místní obyvatelé trpěli dýchacími potížemi a rychle stoupala dětská úmrtnost. Zánik Aralského jezera měl pochopitelně také vliv na klimatické poměry. Rozlehlá vodní plocha v zimě zadržovala teplo a v létě příjemně ochlazovala. Jakmile zmizela, podnebí získalo extrémnější, destruktivnější ráz.

Od roku 1960 se Aralské jezero zmenšilo o více než 80 procent své původní rozlohy a objem vody klesl o celých 90 procent. Tvar a velikost jezera na novějších mapách se mnohdy až neskutečně liší: setkáte se s jezerem věrně zachycených obrysů odpovídajících skutečnosti, ale také s vodní plochou, jež jako by se vůbec nezměnila. Vzhledem k tomu, že pěstování bavlny je jak v Kazachstánu, tak v Uzbekistánu ekonomickou prioritou a s nějakými projekty na záchranu jezera nejspíš nelze počítat, dost možná je nejvyšší čas vymazat Aralské jezero z map. Ve skutečnosti se již před časem změnilo v aralskou písečnou poušť.

Turisté, kteří k němu zamíří, musí počítat s prudkými větry ženoucími nad pouští ostrá zrnka písku. Zem je pokrytá vybělenými lasturami a vraky vybrakovaných a z větší části rozebraných lodí; vyschlá země se táhne až kamsi daleko za obzor. Poušť Aralkum lemuje několik měst duchů s opuštěnými továrnami na zpracování ryb a rezivějícími přístavními moly. Ostrov Barsa-Kelmes, jehož název v kazaštině znamená „země, z níž není návratu“, byl kdysi největším ostrovem Aralského jezera a nacházela se na něm přírodní rezervace vyhlášená orly, vysokou zvěří a vlky. Dnes je to jen další hrb mrtvé země. V roce 1993 byl ostrov takřka prázdný; žil tu poslední stálý obyvatel, který zatvrzele odmítal odejít – spolu se skupinou stejně tvrdohlavých divokých oslů. Bývalého správce přírodní rezervace Valentina Skurotského zde držela jeho matka, přesněji řečeno její hrob. Našli ho až v roce 1998. Mrtvého. Seděl na židli s hlavou v rukách.

Obyvatelé Kazachstánu a Uzbekistánu jsou již smutnými příběhy a špatnými zprávami o Aralu unaveni. V posledních dvaceti letech nejčastěji četli a slýchali o přehradním projektu a obnovení tak zvaného Malého Aralského jezera na severu, z čehož snadno usoudili, že zbytek jezera má být ponechán poušti. Hráz skutečně vznikla a v současnosti zadržuje vodu ze Syrdarji v malém jezeru – a brání jí v toku dále jižním směrem. Prezident Kazachstánu Nursultan Nazarbajev v roce 2008 z hráze nedaleko Aralsku slavnostně slíbil, že jednoho dne bude voda opět dosahovat až k městskému přístavu. Díky nové hrázi a systému zdymadel se to dost možná podaří. Hladina malého jezera skutečně stoupla a je čistší. Na pozadí ztráty velkého jezera je to ale jen velmi skromný úspěch.

Aralkum není jen nová obří poušť; je to rovněž obří experiment, nejlepší a nejpřesvědčivější ukázka antropogenně podmíněné primární sukcese, jež popisuje proces zazeleňování pustých oblastí bez jakékoli vegetace. Typický příkladem jsou sopečné ostrovy jako například Surtsey, jenž se v roce 1963 vynořil z vod Atlantského oceánu asi 30 kilometrů jižně od Islandu. O dva roky později na ostrově zaznamenali první rostlinu a v současnosti jej z větší části pokrývá mech, lišejník a kromě trávy na něm rostou také keře. Jde o zcela přirozený proces. Nepředvídatelná je pouze jeho antropogenní složka, tedy činnost člověka, jež je v současnosti příčinou naprosté většiny případů primární sukcese, jež nesouvisí s ledovci ani sopečnou činností. Prostor pro ozelenění se otvírá na mrtvé půdě zničené výbuchy jaderných zbraní, na hromadách strusky, na bojištích, ale také na rozpraskaném asfaltu a dláždění v našich městech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracená místa, tajná města a jiné záhady na mapě světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.