Vzor citace: KLÍMA, K. Listina a její realizace v systému veřejného a nového soukromého práva. Praha: Wolters Kluwer, 2014, s. 352

Právní stav publikace je ke dni 31. 12. 2014

Recenze:

doc. JUDr. Josef Blahož, DrSc.

prof. Dr. et Mgr. Ing. Alexander Bělohlávek, Dr. h. c.

© prof. et doc. JUDr. Karel Klíma, CSc., dr. hab., 2014

ISBN 978-80-7478-647-1 (vaz.)

ISBN 978-80-7478-648-8 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2015 jako svou 1824. publikaci. Vydání první. Stran 352. Odpovědná redaktorka Marie Novotná. Rejstřík JUDr. Ondřej Černý. Sazba PageDTP.cz . Tisk Sowa Sp. z o.o., ul. Hrubieszowska 6A, 01-209 Warszawa, Poland

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz , e-mail: obchod@wolterskluwer.cz , tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Seznam použitých zkratek

Listina Listina základních práv a svobod, vyhlášená usnesením České národní rady č. 23/1991 Sb., jako součást ústavního pořádku České republiky

Úmluva Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, vyhlášená pod č. 209/1992 Sb.

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky 1

1 Vzhledem k vysoké a nadstandardní právní předmětové heterogenitě a interdisciplinaritě monografie jsou ostatní zkratky vysvětleny v dílčích kapitolách monografie.

Seznam předpisů citovaných v monografii

zákon č. 141/ 1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících

zákon č. 144/1968 Sb., o postavení národností v Československé socialistické republice

zákon č. 66/1986 Sb., o umělém přerušení těhotenství

zákon č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči

zákon č. 100/1988 Sb., o sociálním zabezpečení

zákon č. 84/1990 Sb., o právu shromažďovacím

zákon č. 85/1990 Sb., o právu petičním

zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání

zákon č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zákon č. 17/1992 Sb., o životním prostředí

zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zákon č. 283/1992 Sb., o Akademii věd České republiky

zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku nezaměstnanosti

zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře

zákon č. 247/1995 Sb., o volbách do Parlamentu České republiky

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění

zákon č. 209/1997 Sb., o poskytnutí peněžité pomoci obětem trestné činnosti

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem

zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách (zákon o vysokých školách)

zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí

zákon č.155/1998 Sb., o komunikačních systémech neslyšících a hluchoslepých osob

zákon č. 167/1998 Sb., o návykových látkách

zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody

zákon č. 325/1999 Sb., o azylu

zákon č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv

zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským (autorský zákon)

zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech

zákon č. 198/2000 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací

zákon č. 206/2000 Sb., o ochraně biotechnologických vynálezů

zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení (krizový zákon)

zákon č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě

zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví

zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád)

zákon č. 257/2001 Sb., o knihovnách a o podmínkách provozování veřejných knihovnických a informačních služeb (knihovní zákon)

zákon č. 258/2002 Sb., o civilním letectví

zákon č. 273/2001 Sb., o právech příslušníků národnostních menšin

zákon č. 491/2001 Sb., o volbách do zastupitelstev obcí

zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů (zákon o soudech a soudcích)

zákon č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních

zákon č. 150/ 2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 285/2002 Sb., o darování, odběrech a transplantacích tkání a orgánů (transplantační zákon)

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže (zákon o soudnictví ve věcech mádeže)

zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách

zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti

zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách

zákon č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu

zákon č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi

zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství

zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob 2

2 Není-li uvedeno jinak, jsou všechny právní předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

O autorovi

Prof. et doc. (mult.) JUDr. Karel Klíma, CSc., dr. hab.

(1951 Plzeň)

Autor je univerzitním profesorem v oboru ústavního práva. V letech 1975 až 1996 působil na katedře ústavního práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy. V letech 1993 až 2012 vyučoval na Právnické fakultě Západočeské univerzity, založil a byl taktéž vedoucím katedry ústavního práva této fakulty, proděkanem pro zahraniční styky a v této době poté v letech 2011 až 2012 též prorektorem Západočeské univerzity v Plzni. Právnické obory vyučoval též na Vysoké škole Karlovy Vary (2002 až 2012) a Vyszej szkole ekonomii a administracji v Bytomi (Polsko) a dalších soukromých vysokých školách.

Autor je současné době vedoucím katedry právních disciplín a veřejné správy Metropolitní univerzity v Praze. Vyučuje ústavněprávní předměty taktéž na veřejnoprávních univerzitách – na katedře ústavního práva Právnické fakulty univerzity Komenského v Bratislavě a na Uniwersytetu Przyrodniczo-Humanistycznym v Siedlcach (Polsko). Pod vedením autora dokončilo do současné doby studium na různých univerzitách celkem 9 doktorandů (PhD.), přičemž dalších 7 studentů dále vede.

Autor je od roku 1997 do současnosti členem Výzkumného týmu Evropské unie pro problematiku „Veřejné správy“ na Univerzitě Aix-Marseille, jehož každoročních zasedání se účastní a výstupy publikuje.

Autor přednáší na kongresech, konferencích a kolokviích v České republice a ve světě. Je autorem nebo spoluautorem monografií, učebnic, článků a sborníkových příspěvků z oborů státovědy, ústavního práva srovnávacího, ústavního soudnictví, ústavního práva České republiky, mezinárodněprávní ochrany lidských práv, evropského práva a problematiky soudní tvorby práva.

V letech 1995 až 2003 byl autor členem výkonného výboru Mezinárodní asociace ústavního práva, jejímž je členem a jejíž osmi světových kongresů se do současné doby účastnil. Je taktéž členem Mezinárodní asociace srovnávacího práva a v současné době je prezidentem Sekce profesorů práva Světové právnické asociace (World Jurist Association).

Pro odborné studium oboru, přednášky a mezinárodní akademickou a asociační komunikaci autor užíval nebo užívá devíti jazyků (hovoří francouzsky, anglicky, německy, rusky, italsky, slovensky, polsky, bulharsky, srbochorvatsky).

V roce 2004 byl autor kandidátem vlády České republiky na soudce Evropského soudu pro lidská práva.

Autor je advokátem České advokátní komory se specializací na ústavněprávní ochranu, správní soudnictví, zastupování před Evropským soudem pro lidská práva a aplikaci komunitárního a unijního práva v členských státech Evropské unie.

Monografická teoretická díla autorova jsou založena v publikacích Teorie veřejné moci (vládnutí), nakladatelství ASPI, 2003 a 2006, a v kolektivních monografiích autorem vedené Státovědy (Aleš Čeněk, 2011). Určité shrnující teoretické dílo je potom monografie O právu ústavním (Wolters Kluwer, 2012). Vysokoškolské učebnice ústavního práva autor zakládá na učebnici Ústavního práva (Aleš Čeněk, ve čtyřech vydáních, poslední 2011) a na podílu v originální učebnici Srovnávacího ústavního práva (pod vedením J. Blahože, páté vydání Wolters Kluwer, 2015).V Evropě výjimečnou je Encyklopedie ústavního práva (Klíma, K. a kol., ASPI, 2007). Komentářovou tvorbu autor založil Komentářem k Ústavě a Listině (dosud ve dvou vydáních 2005 a 2009 v nakladatelství A. Čeněk). Vysokoškolská učebnice Evropského práva (Klíma K. a kol., A. Čeněk, 2011) je jednou z aktuálních vědecko pedagogických pramenů studia systémů Rady Evropy a Evropské unie.

Autor svojí publikační monografickou, učebnicovou a komentářovou tvorbou, jakož i organizací a vedením publikačních kolektivů založil a vytvořil osobité pojetí ústavního práva České republiky. Toto pojetí se zdárně rozvinulo vedle tvorby ostatních univerzitních pracovišť v České republice, která po přijetí Ústavy České republiky v roce 1992 začala formulovat novou akademickou interpretační doktrínu ústavního práva.

Tato v literárních odkazech často citovaná koncepční „škola“ spjata s autorovým jménem jako „Plzeňská škola ústavního práva“ je originální, a to především ve vlastní formulaci teoretické koncepce státovědy a jejím induktivním uplatnění v ústavním systému České republiky, v rozvoji pojetí ústavního práva procesního, v intenzivním rozvoji ústavního práva srovnávacího a v kontinuálním rozvoji pojetí ústavního systému České republiky jako součásti mocenského systému Evropské unie a Rady Evropy.

Úvodem

Listina základních správ a svobod získala za dobu svojí platnosti a účinnosti výjimečné postavení nejen v ústavním pořádku České republiky, ale především ve vztahu k právnímu řádu České republiky. A je to myšleno se zcela pozitivním a respektabilním výrokovým konstatováním. Toto hodnocení zohledňuje samozřejmě a přednostně právní stránku dokumentu, jeho pozici a funkci v systematice a obsahu českého práva. Toto hodnocení vychází také z role Listiny jak doktrinární, tak systémové, jakož i ústavně judiciální.

Listinu není nutné v současné době vidět jako statický, článek po článku čtený dokument. Je to zbytečné a neefektivní. Listinu je třeba zhodnocovat jako komplex materiálních, tedy principiálně koncepčních a dalších hodnot, které mají systémotvorný legislativní efekt i schopnost spojovat principiální hodnoty materie multilaterálních paktů mezinárodního práva veřejného, včetně systému Rady Evropy a Evropské unie, a současně i vnitřního prostředí právního systému České republiky. Listina je samozřejmě judicializována a tudíž realizována činností Ústavního soudu České republiky. Jakákoliv komentářová literatura i aplikačně časopisecké články musí nutně reagovat na interpretační intenzi i extenzi Ústavního soudu České republiky. Ať už je tato činnost objektivní nebo související přímo s názorovou invencí jednotlivých soudců.

Učebnice ani komentář zřejmě nevyjádří celý hodnotový systém a význam Listiny, což je myšleno v aspektu horizontálním, tedy v ústavním pořádku České republiky, myšleno též v aspektu vertikálním, tedy vůči nadstátním hodnotám ústavního charakteru, a myšleno též v aspektu vertikálně interním, tedy vůči hodnotovému systému českého práva.

Pokud si tato monografie klade za cíl posoudit Listinu v její realizaci, pak jako referenční kritérium nastoluje pohled hodnotového umístění Listiny ve veřejnoprávním prostoru České republiky a jejím současným dopadem do soukromoprávního prostředí především pak hledá její kontext v novém občanském zákoníku. Tím je autorovou snahou úsilí odlišit toto pojetí od dosavadní učebnicové a komentářové literatury, která nutně jako pedagogický či soudně advokátní návod musí vyhlížet více jako judiciální manuál (zde má autor na mysli zejména velmi zdařilý komentář Listiny autorů E. Wagnerové a kol.).

Předkládané pojetí tak směřuje k tomu, aby byla Listina představena jako hodnotový, tedy doktrinální, tudíž systémově institucionální dokument coby režim legislativních právních institucí obsažených v zákonech, v nichž se takto naplňuje hodnotový systém Listiny. Filozofické, sociálně psychologické či sociologické souvislosti jsou jako mimoprávní kritéria přístupu nezbytné a v přirozenoprávních kontextech i prvořadé.

Monografie mají nárok na komplexnost a osobitou výběrovost. Tím se odlišují od autentické závaznosti rozhodnutí státní moci, zejména legislativní a pak i soudní, která jsou, logicky vzato, značně kazuistická a často účelová. Monografie zhodnocuje jsoucí i předvídá či načrtává budoucí řešení. Fenomén Listiny umožňuje systémový pohled hodnotící i prostorový, v každém případě současný a otevřený do budoucna.

V Praze dne 31. 12. 2014

Karel Klíma

Kapitola 1

Pojetí ústavních deklarací

1.1 Deklarace práv jako revoluční a politické dokumenty

Význam Listiny základních práv a svobod (dále jen Listina) spočívá především v tom faktu, že je dobovou a závaznou deklarací práv člověka občana. Tímto způsobem si dovolujeme zvýraznit, že Listina základních práv a svobod není jen součástí ústavního pořádku České republiky, ale svým způsobem dokumentem, který lze zařadit do celosvětového souhrnu ústavních dokumentů tohoto druhu.

Tyto dokumenty zvané deklarace se zařazují do hodnotového systému mezinárodněprávního katalogu základních práv a svobod, který se posléze promítá do ústavních systémů demokratických států. Světová fenomenalita hodnotově shrnujícího a formulujícího dokumentu zvaného Charta Spojených národů je přitom jak nezastupitelná, tak nedocenitelná, ale i dosud nezhodnocená. 1

Listiny, deklarace, charty nebo jinak takto zvané dokumenty vycházejí z kulturních a právních hodnot historie lidstva a různých filozofických koncepcí. Podstatný vliv na proces vzniku a rozvoje představ o právním státě měly myšlenky o právech a svobodách člověka a jejich přirozeném a nezadatelném charakteru. 2 Současné chápání smyslu a významu katalogu práv a svobod člověka jako aktivního subjektu právního státu při veškeré modernosti a zvláštnostech podmíněných úrovní a charakterem světové civilizace se opírá o bohatou zkušenost lidstva v oblasti pojetí lidských práv a sahá do její hluboké historie. Idea o tom, že lidé jsou od narození svobodní a rovnoprávní a že jim díky narození náleží řada práv, vešla do základu prvních ústavních aktů anglické, americké a francouzské revoluce v 17. a 18. století. 3 V dalším období každý stát, který se chtěl považovat za demokratický, zapisoval do ústav určitý výčet práv člověka a občana. Práva člověka se stala morálně politickým imperativem, který v průběhu doby získával právní formu a postupně se stával předmětem ústavního práva a institutem mezinárodního práva veřejného.

Právo jako normativní systém vcelku i svojí podstatou a práva člověka nelze oddělit. Lidská práva jsou neodlučitelným komponentem každého právního řádu, neboť právo je formou svobody lidí. Historická postupnost představ o základních lidských právech je výrazným prvkem doktríny, který vysvětluje jejich postupný vývoj v souladu s podmínkami rozvoje společnosti, a zejména moderní společnosti. S tím souvisejí i dobové představy o lidské svobodě.

Všeobecnost právní formy svobody lidí je relativní, neboť je vymezena, respektive omezena pouze subjekty vztahů upravených právem a zprostředkovaných právní normou. Jak okruh účastníků, tak i rozsah právní normy jsou proměnlivé a vyjadřují sociálněhistorickou evoluci od dělení lidí na svobodné a nesvobodné až k formálnímu uznání rovnosti a svobody všech a posléze k oficiálnímu utvrzení ve všeobecně závazných státních aktech typu deklarací. První (moderní) takovouto ucelenou deklarací je zřetelně Deklarace nezávislosti Spojených států amerických z roku 1776, která upravuje přirozená nezcizitelná práva člověka. 4

Univerza lita myšlenek rovnoprávnosti lidí nezávisle na jejich národní, sociální a státní sounáležitosti je spjata s úsilím řeckých a římských filozofů – Zenona, Seneky, Aristotela a dalších. Díky nim byla myšlenka rovnosti lidí jako spoluobčanů jedné společnosti vyvedena za etnické hranice a dopracována do rozměrů vztahů představitelů lidského rodu – tedy lidí jako fyzických bytostí všeobecně. Další vývojovou úroveň získala myšlenka všeobecné rovnosti a svobody lidí díky ideologům křesťanství. Propojení lidských práv se státem se přitom vyvíjí od starověku, a to již od antických časů. Takto je možné vývoj v oblasti lidských práv přijmout jako jejich dělení na etapy antickou, středověkou, novověkou a současnou. 5

Ve středověku se místo dřívější polarizace lidí mezi právní subjektivitou svobodného člověka a na druhé straně otroka vytváří značně rozvětvená a detailizovaná struktura práva. Princip rovnosti práva byl rozšířen na širší okruh lidí a vztahů, samozřejmě v dobové diferenciaci a omezenosti. Práva člověka na této historické úrovni se odlišují obsahem a objemem, zůstávají různorodým regulačním systémem, když jsou v zásadě postavena na systému privilegií členů různých vrstev. Především ve 13. století byly přijaty v mnohých evropských monarchiích královské listiny potvrzující privilegia, obyčeje, svobody a práva. Nejznámější je tzv. Magna Charta Libertatum z roku 1215. 6

Moderní systém všeobecných a rovných práv a svobod člověka a občana vychází ze dvou rozdílných ideových a institucionálních představ, které vyvrcholily ve dvou revolucích – americké a francouzské. V tom smyslu lze hovořit o anglosaské a francouzské koncepci linie myšlení o lidských právech a svobodách. Ta první se nazývá pragmaticko-juristická a druhá idealisticko-politická. Moderní zřízení založené na kapitálovém trhu a industrializaci je pak charakterizováno dualismem občanské a politické společnosti. Jako člen občanské společnosti je člověk rovnoprávný s ostatními, jako člen politické společnosti, tedy státem organizované společnosti, je rovnoprávný pouze s těmi, kdo jsou jako on příslušníky daného státu. Má takto více práv a povinností ve své zemi, než mají ti, kteří k danému státu nepřísluší.

Myšlenka lidských práv a svobod měla vyznění v určité fázi vývoje společnosti. Zejména pak v počátcích moderního státu vycházejícího časově i myšlenkově z revolucí anglické, americké a francouzské, kdy se postupně strukturovala a všeobecně uznávala po tři, respektive čtyři generace práv a svobod. 7 První vlna vychází ze zdrojů konstitucionalismu. V prvních ústavních aktech byly postupně zpravidla potvrzeny 2 skupiny práv a svobod podmíněné dualismem občanské a politické společnosti. Sem patřila občanská práva a svobody, které jsou obvykle nazývány osobními, a práva a svobody politické. Sociální vývoj v průběhu 19. století a posléze vývoj 20. století jsou charakterizovány širokým uznáváním a i právním zakotvením sociálněekonomických práv a svobod. Tato práva garantují zaměstnancům právo na práci a s tím spjaté záruky, včetně sociálního zabezpečení pracovníků. Náleží sem taktéž práva a svobody sociálněkulturního charakteru. Třetí vlna souvisí s otázkami globalizace ve druhé polovině dvacáté století, mezi nimiž jsou ekologické otázky, otázky informatiky, zejména pak právo na zdravé životní prostředí, právo na informace apod.

Nezávisle na tom, jak se lidská práva rozvíjela, je vývoj zejména ve druhé a třetí periodě ovlivňován doktrinálním vlivem socialistických hnutí, prohlubováním vlivu a možnostmi obyvatelstva a politických stran jejich obsah rozvíjet. Zejména pak po 2. světové válce jsou základní lidská práva ústavních systémů ovlivňována a podmiňována jejich mezinárodněprávním zakotvením, jako je určitý smluvní a pro země závazný obsahový a procesní standard lidských práv, který nazýváme internacionalizace. 8 Od prvních politických a politicko-právních reklamací se pak postupně, opět zejména od 2. světové války, zdokonaluje právní kvalita a formulace práv a svobod a jejich provádění v právním řádu (juridizace).

1.2 Ústavněprávní význam úpravy postavení práv člověka a občana

Součástí revolucí moderní doby bylo postupné uznávání svébytnosti osoby, její fyzické integrity a úlohy ve společnosti. To se projevovalo v dokumentech ústavního charakteru, v ústavách a zákonech. Pro vývoj ústavní koncepce postavení občana mají rozhodující význam dokumenty jako například Magna Charta Libertatum, Habeas Corpus Act, Deklarace práv člověka a občana, Bill of Rights a podobně. Ústavním pojetím se postavení občana projevuje v úpravě principu tohoto postavení, práv a svobod, respektive povinností. Idea slavnostních deklarací práv člověka a občana se pak spojuje s koncem 18. století, i když první deklarace byly přijaty v Anglii v letech 1628, respektive 1689. 9

V současné době obsahuje většina ústav v rozdílné míře úpravu práv a svobod občanů a systém jejich ochrany. A to různým způsobem. Buď obsažnými oddíly – ústava Itálie, Španělska, Portugalska, nebo jiným způsobem – například v takzvaných dodatcích ústavy Spojených států amerických, závazným odkazem na Deklaraci práv člověka a občana ve Francii, 10 ústavním zákonem inkorporovaným textem dřívějším do nové ústavy v Rakousku nebo ústavním zařazením textu Listiny do ústavního pořádku v České republice. Některé ústavy zvláštní katalog práv přímo neobsahují – Austrálie, Velká Británie, Nový Zéland, Švédsko. V ústavním zakotvení práv a svobod občanů demokratických států se projevují zvláštní rysy dané zejména konkrétním stavem sociálněpolitické situace, jakož i specifickými tradicemi vývoje právní kultury a ústavnosti v určité zemi. 11

Způsob ústavní úpravy postavení občanů do značné míry závisí na typu právního systému – systém anglosaský, respektive psaný kontinentální. V zemích, v nichž neexistuje ústava jako psaný dokument, jsou práva a svobody občanů regulovány zákony a akty ústavního charakteru. Země kontinentální Evropy zakládají vymezení občanských práv na pozitivním výčtu jednotlivých práv občana v ústavách anebo v zákonech. Na rozdíl od většiny států se ve Velké Británii práva svobody nedělí na ústavní – základní, obecné a dále pak na odvětvové, mající zvláštní charakter. Britský systém je založený na pojmu obecně chápané svobody, kdy jsou právně formulovány případy a podmínky jejího omezení, přičemž základní úlohu ve vymezování občanských prav a jejich upřesňování mají řádné soudy. Kontinentální evropské pojetí vychází z toho, že při pozitivním způsobu vymezení ústava určuje nebo konstatuje, že subjekt disponuje určitým právem. Negativní způsob znamená ústavní zákaz směřující vůči komukoliv, kdo by narušoval nebo omezoval určité právo nebo svobodu. 12

Ústavní soudnictví v systému evropsko-kontinentálním, tedy v systému psaného práva, nabývá v souvislosti s rozvojem ústavní koncepce práv a svobod postupně zvláštní úlohy. Vzhledem k obecnosti ústav, k jejich časově statické podobě, ke vzniku evropské integrace apod. se rozvíjí interpretační úloha ústavních soudů konkretizujících, upřesňujících i formulujících aktuální obsah ústavní normy. 13

Ústavní koncepce dělí práva a svobody na různé kategorie a skupiny, jejichž obsah je ovlivněn zejména klasickou filozofií, například přirozenoprávním učením. Důležité je jejich dělení podle obsahu, tedy sféry života člověka, jíž se týkají – již chrání, respektují, deklarují a podobně. Psané ústavní systémy jsou tak ovlivňovány soudobým a tudíž klasickým členěním právní úpravy pozice člověka občana na 3 oblasti: (1) fyzické a duševní individuality člověka – práva osobní, (2) možnosti účasti občana na společenské aktivitě a politice, (3) poskytování a garantování práv v oblasti hospodářské a sociální. Lze samozřejmě uplatnit i jiné dělení, například na práva individuální či kolektivní, na práva člověka, respektive práva občana apod. 14

1.3 Evropské pojetí lidských práv jako součást internacionalizace lidských práv

Evropský kontinent je místem, kde začala historie lidských práv, ale vzhledem k osobitému vývoji Spojených států amerických není samotným. Historie lidských práv je závislá na rozvoji parlamentarismu a progresivním vývoji absolutistické monarchie. Hodnoty evropského pojetí jsou založeny na hodnotách národních ústavních systémů, výrazně tak na tradici anglické revoluce, francouzské revoluce a na pozdějším vlivu osobitého vývoje Spojených států amerických. Nelze taktéž opomíjet vliv filozofického myšlení starých Řeků, evropských myslitelů, tvůrců novodobé americké historie apod. Náboženské hodnoty jsou dalším zdrojem vlivu na lidská práva, i když nikoliv exkluzivním. Křesťanství sice samo o sobě nevytvořilo koncepci lidských práv, ale témata, jež rozvinulo, se projevila na obsahu svobod člověka. Respekt k jedinci jako ke tvořivému produktu Boha vyvolá potřebu práv, která vyjadřují lidskou hodnotu. 15

Evropský systém lidských práv je hodnotou současnosti, a to ve smyslu jeho internacionalizace. První rozvoj mezinárodní ochrany lidských práv je situován ke konci 1. světové války, ale teprve po 2. světové válce se ochrana významně prohloubila až k založení Rady Evropy. 16

Evropský systém znamená současnou koexistenci národních systémů a evropského řádu, již lze považovat za harmonizaci, a to ve dvou rovinách. První rovinou i prostředím je systém Rady Evropy a druhou je systém Evropské unie. 17 Rozvoj soudní činnosti Evropského soudu pro lidská práva je podnětný, a to jak pro soudce národních soudů, tak pro legislativce. Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen Úmluva) spolu s judikaturou tohoto soudu je vyjádřením společných hodnot. V Evropské unii pak tyto hodnoty sjednocují nejen ochranu individua, ale také politický řád směrem k nové evropské identitě. V současné Evropě nejde ani tak o nový katalog lidských práv, ale spíše o jejich ochranu – o rozvoj systémů a mechanismů jejich ochrany. Posilují se imperativy ochrany občanskoprávní, ale i práva ekonomická a sociální.

Vedle Úmluvy, která se týká práv občanských a politických, byla podepsána Evropská sociální charta v roce 1961 v Turíně. 18 Doplňovala Úmluvu zejména o právo na práci, odborová práva, kolektivní vyjednávání, sociální ochranu.

Základním obsahem Evropské sociální charty byl původně katalog základních práv principiálního charakteru – jako jsou právo na práci, právo na spravedlivé pracovní podmínky, právo na bezpečné a zdravé pracovní podmínky, právo na spravedlivou odměnu za práci, právo sdružovat se, právo dětí a mladistvých na ochranu, právo pracujících žen na ochranu, právo na pomoc při volbě povolání, právo na přípravu k výkonu povolání, právo na ochranu zdraví, právo na sociální zabezpečení, právo na sociální a lékařskou pomoc, právo na využívání služeb sociální péče, právo tělesně nebo duševně postižených osob na odbornou přípravu k výkonu povolání, rehabilitaci a profesní a sociální readaptaci, právo rodiny na sociální, právní a hospodářskou ochranu, právo na výdělečnou činnost na území jiných smluvních stran, právo migrujících pracovníků a jejich rodin na ochranu a pomoc.

Charta byla postupně ještě doplňována o právo na rovné příležitosti a rovné zacházení v zaměstnání bez diskriminace na základě pohlaví a o právo starších lidí na sociální ochranu. Evropská sociální charta je mezinárodním dokumentem zavazujícím smluvními principy členské státy, a to nikoli přímou vymahatelností na základě individuálních stížností. 19

V Evropské unii je společenství založeno na demokratických systémech, takže respekt k právům je esenciální a podmiňující hodnotou. Počínaje Amsterdamskou smlouvou jsou lidská práva v centru zájmu Evropské unie. Přitom tzv. zakladatelské smlouvy neznaly jiné svobody než svobody ekonomické povahy, jako svobodu pohybu zboží, kapitálu, osob a služeb. Jakkoliv texty mlčely o lidských právech, komunitární jurisdikce zajistila postupně účinnou ochranu základních lidských práv. Evropský soudní dvůr odkazoval a čerpal z ústavních systémů, v nichž existuje silná ústavní ochrana základních lidských práv. Soud taktéž odkazoval na národní ústavní tradice a na Úmluvu. 20

Evropský systém ochrany lidských práv je tak v zásadě dvojí. Na jedné straně Evropský soud pro lidská práva, který sleduje ochranu základních práv upravených Úmluvou, a Soudní dvůr Evropské unie (dříve Evropský soudní dvůr), který se však touto otázkou nezabývá exkluzivně a ne prioritně. 21 Úmluva však ovlivnila činnost dříve Evropského soudního dvora a její vliv na komunitární právo se stal postupně silným. Práva zajišťovaná Úmluvou užívají autority zesílené v opatřeních uložených Soudním dvorem Evropské unie jako obecný princip unijního práva v právním řádu interním.

Dvojí jurisprudence ochrany lidských práv je v zásadě charakterizována několika okolnostmi. Převažující vliv Evropského soudu pro lidská práva, který má tuto ochranu za cíl, znamená, že zejména jeho vliv na „komunitární“ soudnictví je silný. Evropský soud pro lidská práva vynesl za dobu svého působení více než 600 rozhodnutí spojených s porušením práv a svobod v různých evropských zemích – Velké Británii, Itálii, Belgii, Řecku a jiných. Soudní praxe se dotkla prakticky všech práv a svobod utvrzených v Úmluvě, což mělo za následek řadu změn v národním zákonodárství. Evropský soud pro lidská práva mimo jiné zdůraznil, že na rozdíl od klasických mezinárodních smluv vytváří Úmluva objektivní závazky, které jsou nadány kolektivní garancí, vybavené reciprocitou mezi státy – kontrahenty. Ve své podstatě jde o ústavní nástroj evropského veřejného pořádku . Stát nemůže chránit pouze své občany, musí vytvořit srovnatelné podmínky pro všechny, kteří se nacházejí na jeho území.

Evropský systém lidských práv je charakterizován svým vývojem, respektive svoji schopností se vyvíjet, a to v souvislosti s mentalitou, s vývojem společnosti, s judikaturou soudů. Jde o živý systém, který má svoji dynamickou politickou, sociální, právní a kulturní úroveň. Vyvíjející se interpretace je součástí kvality celého evropského práva. 22 Jurisdikce obou soudních zdrojů evropského práva týkajícího se lidských práv se kříží, a to jak kvantitativně, tak kvalitativně. V současné době vývoj Evropské unie vstupuje do generace práv založených na solidaritě, a to zejména sociálně-právní. Evropská lidská práva přitom vstupují do všech odvětví práva, a to do veřejného i soukromého (viz níže).

Rozšiřování evropského práva do lidských práv lze vidět ve vztahu k pozici fyzických osob; další pak ve vztahu k majetkovým právům, a to v těchto směrech:

1. Procesní práva – evropské právo prohloubilo základní obecné principy řízení občanského, trestního a správního s tím, že má zajišťovat záruky takzvané dobré justice. A v tom smyslu je nápad věcí ve vztahu k čl. 6 Úmluvy podstatný.

2. Hmotná práva – evropské právo prohlubuje také základní práva v oblasti hmotných práv, a to:

– v trestním právu hmotném – jakýkoliv národní vývoj trestní politiky je podřizován intencím Úmluvy a jurisdikci Evropského soudu pro lidská práva, a to jak ve vztahu k výběru trestu, tak ve vztahu ke kriminalizaci činů,

– ostatní hmotná práva – jsou rozvíjena zejména ve sféře občanského práva ve vztahu k fyzickým osobám, rodině, ochraně života a zdraví, respektu k soukromému životu.

I mezinárodní právo soukromé je dotčeno řadou soudně interpretačních aspektů jak práva tzv. konvenčního (systém Rady Evropy), tak práva tzv. unijního (systém Evropské unie). Samotná Úmluva nicméně nepředvídala aplikaci svých dispozic na soukromé vztahy s mezinárodním prvkem, navíc řada těchto sporů je nejprve rozhodována před národními soudy – konečně atrakce Úmluvy na tyto spory je vždy možná. Řada dispozic Úmluvy může být inspirující pro mezinárodní právo soukromé – čl. 6 o právu na spravedlivý proces, čl. 8 o ochraně soukromého a rodinného života, čl. 12 o právu na manželství, čl. 14 o nediskriminaci a konečně čl. 1 Protokolu číslo 1 o právu na respekt k hodnotám majetku, čl. 5 Protokolu číslo 7 o rovnosti manželů. 23

Systém Rady Evropy působící na základě Úmluvy je založen na efektu sloužícímu jednotlivci a na přímé použitelnosti. Jestliže smluvní systém mezinárodního charakteru, tedy Rady Evropy, působí na základě hmotněprávního a procesního dokumentu, jímž je Úmluva, a tuto užívá a interpretuje prostřednictvím vlastního soudu, tedy Evropského soudu pro lidská práva, pak lze hovořit o ústavním mechanismu sui generis . 24 Tento soud odsuzuje státy k plnění, ale činí tak na návrh subjektu charakteru soukromoprávního, tedy fyzické či právnické osoby jako subjektu práva daného členského státu. Svojí funkcí tak Evropský soud pro lidská práva rozhoduje do značné míry podobně jako „nejvyšší soud“ nebo „ústavní soud“. Tato paralela je založena na tom faktu, že prostřednictvím těchto dvou soudů se do typového pramenného zdroje evropského práva zařazují tyto dva soudy jako inspirující soudy fakticky „tvořící“ právo. 25

Fenomén Úmluvy spolu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva znamená konvencionalizaci všech oblastí práva členských států spolu s jejich konstitucionalizací. Analyticko-syntetizující činnost vědecké doktríny ústavního práva, respektive práva o lidských právech tak umožňuje několik let sestavovat čítanky systematizované judikatury Evropského soudu pro lidská práva tvořící „živou“ verzi Úmluvy. 26

Evropský smluvní systém ochrany lidských práv Rady Evropy není tvořen pouze Úmluvou. Za další a komplementární smlouvy k Úmluvě lze považovat především Evropskou úmluvu o zabránění mučení a nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání (1987), Rámcovou úmluvu o ochraně národnostních menšin (1995), Evropskou úmluvu o bezhraniční televizi (1989), Evropskou úmluvu o zajištění práv dítěte (1986), Úmluvu o lidských právech a biomedicíně (1997). 27

Z hlediska obsahového jsou dohody o lidských právech zvláštní v tom, že nejsou dohodami o vztazích mezi státy, jako je to v mezinárodním právu obvyklé, ale o zásadách vztahů mezi individuálními právnickými subjekty a orgány státu, které jsou státy v podobě lidských práv a svobod povinné garantovat nebo poskytovat. To znamená, že vstupují zásadně do vnitřních ústavních systémů členských států a  hodnotově se prolínají s vnitrostátním právem . A systém Rady Evropy je navíc současně soudním systémem, který přezkoumává, zda státy tyto garance plní. A to se děje na základě individuálních stížností k Evropskému soudu pro lidská práva.

Mnoholetá aplikace Úmluvy ji zvláštním způsobem významově vyčlenila z typického mezinárodněprávního kontextu, neboť svým vlivem na právní řády a ústavní systémy i konečně na právo Evropského společenství/Evropské unie, nyní již jen Evropské unie, se stala určitou evropskou lidskoprávní ústavou , ústavně hmotnou podstatou lidských práv v Evropě, a to základních lidských práv, částečně práv politických a procesně justičních. Úmluva takto státy zavazuje i ústavněprávně. 28

1.4 Úmluva o lidských právech a základních svobodách a ústavní právo členských států Rady Evropy

Na rozdíl od systému Evropské unie systém Rady Evropy neurčuje místo Úmluvy a ani vztah k ústavním systémům členských států. Ve většině ústavních systémů členských států je Úmluva vnímána tak, že je upřednostňována před zákony a souběžně užívána s ústavními zákony vlastního státu (Belgie, Francie, Švýcarsko, Řecko, Portugalsko, Lucembursko, Malta, Kypr, Chorvatsko, Rumunsko, Slovensko, Estonsko, Slovinsko). V dalších ústavních systémech je Úmluva postavena na úroveň zákona (SRN, Itálie, Dánsko, Norsko, Švédsko a Finsko). Zvláštní postavení zaujímá Velká Británie, která přijala zvláštní inkorporační akt vymezující vztah britského systému k Úmluvě – tzv. Human Rights Act (1998), a to částečnou inkorporací některých článků Úmluvy. 29 Rakousko určuje Úmluvě ústavní úroveň přímo zvláštním ústavním zákonem (BGBl 1964/59). Vztah českého ústavního práva k Úmluvě bude vyložen níže.

Úmluva spolu s jurisprudencí Evropského soudu pro lidská práva tvoří zvláštní a ucelený právní systém. Jeho judikatura má zcela bezesporu precedenční charakter a představuje takto určitou hmotněprávní a procesněprávní materii, s níž je třeba v ústavních systémech pracovat. Toto tzv. konvenční právo je v tomto smyslu právním systémem více či méně včleňovaným do ústavních a právních systémů členských států Rady Evropy. Principy práva a koncepce soudních garancí působí vůči právním systémům smluvních států v rozvoji koncepce právního státu. Konvenční právo vytváří evropský model právního státu. To se výrazně ukázalo především ve vlivu Úmluvy a jejího textu při konstituování systémů tzv. nových demokracií po roce 1990 po režimové změně systému (jako formy vládnutí). 30

Úmluva je obecná norma zásadního ústavněprávního charakteru, která je dále rozvíjena tezemi rozsudků Evropského soudu pro lidská práva, respektive kontextem jeho typových rozhodnutí. Její působení na právní řády členských států lze shrnout do dvou směrů: vlivem právně normativním a působením soudně rozhodovacím. Na základě Úmluvy lze především zavázat stát, aby upravil ustanovení zákona tak, aby bylo v souladu s Úmluvou, respektive zajistil derogaci sporných ustanovení. Samotná Úmluva ani orgány Rady Evropy nemají derogační pravomoci, nicméně i tak Evropský soud pro lidská práva svojí výkladovou a zavazující činností vůči orgánům členských států má charakter působení tzv. federálního soudu. 31 Soudní rozhodování Evropského soud pro lidská práva může bezprostředně podnítit zákonodárce, aby novelizoval text zákona. Judikatura Evropského soud pro lidská práva taktéž ovlivňuje rozhodování soudního systému členského státu interpretačními tezemi. Jedná se o skupinu případů podobného druhu, skutkové podstaty, předmětu právní úpravy, chování orgánu veřejné moci atd., jejichž interpretační koncepce dotváří soudní doktrínu členských států a působí potenciálně de lege ferenda . Úmluva působí i textovým způsobem, kdy ovlivňuje přímo texty ústavních norem členských států. Tak je například čl. 6 Úmluvy přejat čl. 29, 30 a 32 Spolkové ústavy Švýcarska, respektive paragrafem 21 finské ústavy apod.

1.5 Evropská unie a základní lidská práva

Základní práva a svobody původně nebyly předmětem úpravy zakladatelských smluv Evropských společenství. Ani zakladatelské smlouvy v zásadě neobsahovaly ustanovení o lidských právech. Vzhledem k tomu, že Evropská společenství vznikla výhradně na základně ekonomické spolupráce, nemohla se ani ochrany lidských práv a základních svobod týkat. Nicméně Evropský soudní dvůr se již od počátku ekonomické spolupráce několikrát musel zabývat aspekty ochrany lidských práv, neboť se v praxi ukázalo, že základní práva je možné aplikovat na jakoukoliv činnost orgánů veřejné moci ve vztahu k ekonomickým vztahům rozvíjející se integrace. 32

Komplexní problematika lidských práv a svobod v unijním pojetí je obsažena až v Chartě základních práv Evropské unie, která je v účinnosti od 1. prosince 2009. Evropská společenství, která vznikla v 50.  letech, na jejichž základě byla posléze vytvořena Evropská unie, totiž především rozvíjela společný vnitřní trh založený na svobodě pohybu osob, zboží, služeb a kapitálu. Měla realizovat cíle ekonomické a obchodní integrace a koordinovat aktivity členských států v těchto směrech. Základní práva a svobody v letech vzniku Evropských společenství byla rozvíjena pouze v tom rozsahu, pokud se týkala záležitostí ekonomické integrace. V zakladatelských smlouvách nacházíme pouze nepatrnou část katalogu základních úprav a svobod, neboť v období vzniku Společenství byly katalogy práv a svobod upravovány ve vnitrostátních ústavních systémech jednotlivých členských států. 33 V původní smlouvě o založení Evropského hospodářského společenství byla upravena rovnost mužů a že n, respektive zákaz diskriminace z důvodu pohlaví. Toto právo se považuje i v současnosti za jedno z nejpropracovanějších v rámci Evropské unie. Dalším specifickým rozvíjeným právem pak byl zákaz diskriminace z důvodu státní příslušnosti, tedy rovnoprávné postavení státních příslušníků členských států.

Na základě uznání základních práv a svobod jako součásti všeobecných zásad práva Společenství v judikatuře Soudního dvora Evropský parlament, Rada a Komise přijaly v roce 1977 Deklaraci o ochraně základních práv a o Úmluvě. 34 V této deklaraci byl zdůrazněn základní význam vyplývající zejména z ústav členských států a z Úmluvy. Bylo to konstatováno ve vztahu k vývoji pravomocí a uskutečňování cílů Evropského společenství. Určitý vlastní katalog základních práv pak formuloval Evropský soudní dvůr ve své judikatuře na základě konkrétních projednávaných věcí. Právní úprava lidských práv a svobod následně vyplývá i z právních aktů sekundárního práva.

Základním dokumentem, který v současné době spojuje Evropskou unii a lidskoprávní systém Rady Evropy, je Lisabonská smlouva, která v čl. 1 odst. 8 konstatuje, že Evropská u nie přistoupí k Úmluvě. Dále pak konstatuje, že základní práva, tak jak jsou zaručena Úmluvou a jak vyplývají z ústavních tradic společných pro členské státy, představují takto všeobecné zásady práva Evropské unie. 35

Postavení Charty práv Evropské unie v právním řádu Evropské unie se změnilo nabytím platnosti Lisabonské smlouvy. Charta jako původně meziinstitucionální dohoda, která nebyla právně závazná, byla používána Evropským soudním dvorem a de facto se stala součástí právního řádu až po jejím podpisu institucemi Evropské unie – Rada Evropy, P arlament Evropy, Evropská komise, v roce 2000 v Nice. Soudní dvůr nicméně odkazoval na její ustanovení ve své rozhodovací činnosti (například Parlament proti Komise, C-540/03). V současnosti čl. 6 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii výslovně přiznává Chartě stejnou právní sílu, jako mají zakladatelské smlouvy.

Podmínky přistoupení Evropské unie k Lisabonské smlouvě však nejsou předmětem současné detailní právní úpravy. Tato je nicméně předmětem diskuse mezi představiteli Evropské unie a Rady Evropy, jakož i představitelů jednotlivých členských států, které jsou zároveň členskými státy Rady Evropy. Významnou otázkou vymezení přístupu Evropské unie k Úmluvě bude vztah Charty a Úmluvy, vztah Evropského soudního dvora k Evropskému soudu pro lidská práva a případná možnost revize rozhodnutí jednoho soudu soudem druhým. Ze strany Rady Evropy umožňuje přistoupení Evropské unie k Úmluvě Protokol číslo 14 k Úmluvě podepsaný 13. 5. 2004, který nabyl platnosti a účinnost dnem 1. č ervna 2010.

Při ochraně základních práv jako všeobecných zásad je Evropský soudní dvůr, nyní Soudní dvůr Evropské unie, povinen vycházet zejména ze společných ústavních tradic členských států a z mezinárodních dokumentů týkajících se ochrany lidských práv, na kterých se členské státy dohodly a spolupracovaly, anebo ke kterým přistoupily. Jde zejména o již pojmenovanou Úmluvu (viz rozhodnutí Kadi 402/05, Wachauf 5/88, National Panasonic 136/79, Connolly proti Komise 274/99).

Smlouva o Evropské unii upravuje taktéž princip respektování lidských práv, včetně práv osob patřících k menšinám, jako jednu ze základních hodnot, na kterých byla Evropská unie vybudována (viz čl. 2 Smlouvy). Smlouva taktéž v čl. 7 zabezpečuje prostředky k ochraně hodnot zakotvených v čl. 2 Smlouvy o Evropské unii. Umožňuje Radě na návrh jedné třetiny členských států nebo Evropského parlamentu nebo Evropské komise čtyřpětinovou většinou svých členů po získání souhlasu Evropského parlamentu rozhodnout, že existuje jasné riziko vážného porušení hodnot uvedených v čl. 2 některým členským státem. Před přijetím takovéhoto rozhodnutí Rady je vyslechnut příslušný členský stát a současně s tím mu mohou být adresována vhodná doporučení. Samotné dodržování hodnot stanovených v čl. 2 Smlouvy o Evropské unii je podmínkou podle čl. 49 této smlouvy pro podání žádosti o členství v Evropské unii.

Primární právo Evropské unie upravuje taktéž ve vztahu k problematice ochrany lidských práv zákaz diskriminace z důvodu státní příslušnosti (čl. 18 Smlouvy o fungování Evropské unie). V čl. 19 téže Smlouvy je zakotvena pravomoc Rady jednomyslně přijímat na návrh komise a po udělení souhlasu Evropského parlamentu opatření v boji proti diskriminaci založené na pohlaví, rasovém nebo etnickém původu, náboženském vyznání nebo víře, invaliditě, věku nebo sexuální orientaci. Článek 151 Smlouvy o fungování Evropské unie je důležitý z hlediska působnosti Evropské unie a členských států v oblasti sociální politiky a respektování sociálních práv. Respektuje sociální práva, tak jak jsou stanovená v Evropské sociální Chartě podepsané v Turíně v roce 1961 a v Chartě základních sociálních práv Společenství z roku 1989. V článku je stanoven závazek Evropské unie a členských států podporovat zaměstnanost pracovníků, zlepšovat životní a pracovní podmínky tak, aby se dosáhlo jejich souladu při zachování dosažené úrovně, přiměřené sociální ochrany, sociálního dialogu a dialogu mezi sociálními partnery, a rozvíjet lidské zdroje se zřetelem na permanentně vysokou zaměstnanost a boj proti vylučování z trhu práce.

Rozhodování Evropského soudního dvora zasahuje rovněž celé spektrum základních správ a svobod Evropské unie. Práva a svobody představují rozsáhlou oblast judikatury Evropského soudního dvora a dosahují i procesních a institucionálních záruk. 36 Jde zejména o všeobecnou ochranu osobnosti (Staucier 69/71), ochranu vlastnictví (Hauer 44/79), svobodu vyznání (Prais 130/75), svobodu projevu (Flamische Bucher 63/82), zásadu rovnosti (Razouk 75/82), svobodu shromažďování (Gewerkschaftsbund 175/73), procesní a justiční práva, zejména právo na efektivní právní ochranu (Hofman – La Roche 85/76), právo na řádný proces, včetně vyslyšení (Pecastaing 98/79), zákaz dvojího trestání (Walt Wilhelm 14/68). 37

Jako zvláštní všeobecný princip evropského práva jako práva Evropské unie, aplikovaný při posuzování základních prav a svobod Evropským soudním dvorem, je uplatňování zásady proporcionality. Tato zásada vyjadřuje skutečnost, že omezení základních práv a svobod právními akty sekundárního práva jsou možná, jestliže jsou ve veřejném zájmu, tedy v zájmu Evropské unie, a nejdou nad rámec toho, co Evropská unie sleduje. Jakékoliv omezení základních práv musí respektovat zásadu proporcionality, tzn., že nepředstavuje vzhledem ke sledovanému cíli nepřiměřený a nepřípustný zásah do samotné podstaty chráněných práv (např. Hauer 44/79). 38

Význam judikatury Evropského soudního dvora pro formování lidských práv v systému komunitárního práva spočívá především v tom, že Soudní dvůr uznal základní práva za integrální součást všeobecných právních zásad, které mají právní sílu pramenů primárního komunitárního a posléze unijního práva. Tudíž sekundární prameny komunitárního unijního práva musí být s nimi v souladu. Soudní dvůr ve své judikatuře potvrdil, že základní práva jsou jednou ze základních součástí komunitárního práva a z toho důvodu Soudní dvůr zabezpečuje jejich ochranu. Zdůraznil, že základní práva jako součást komunitárního práva mají být posuzována v rámci samostatného systému komunitárního práva, odděleně od vnitrostátních systémů ochrany lidských práv, včetně ústavních katalogů lidských práv v jednotlivých členských státech. Vzhledem k tomu, že základní práva na úrovni komunitární a unijní byla v podstatě formulována Evropským soudním dvorem v jeho judikatuře, je pro tuto koncepci charakteristický spíše kazuistický než systematický přístup. Zakotvení závazného katalogu lidských práv Evropské unie ve formě Charty tak mělo odstranit určité mezery v právním systému ochrany lidských práv a přispět ke zvýšení komplexnosti právní úpravy lidských práv v Evropské unii. Přijetí Charty práv má takto smysl jednak pro vyplnění některých mezer v úpravě lidských práv, ale i systemizující a integrující charakter, což se vztahuje i k sekundární právní úpravě. Nicméně lze předpokládat, že i po přijetí Charty a jejím systémovém působení bude význam judikatury Soudního dvora Evropské unie pokračovat, neboť soudní činností je možné flexibilně reagovat na měnící se společenské podmínky současné Evropy. 39

Oblast základních práv a svobod je v rámci Evropské unie upravována taktéž akty sekundárního práva, které obsahuje především nařízení a směrnice z oblastí zákazu veškerých druhů diskriminace, volného pohybu osob, včetně vzájemného uznávání diplomů, problematiky azylu, práva usazovat se, svobody poskytování služeb, sociálního zabezpečení atd. Z hlediska struktury sekundární legislativa dosahuje práva všech tří generací s převahou práv týkajících se hospodářské problematiky.

Akty sekundárního práva umožňují detailně specifikovat a provést ustanovení primárního práva ve sféře základních práv a svobod. Zároveň jsou prostředkem unifikace a harmonizace vnitrostátních právních předpisů jednotlivých členských států. Ve smyslu doktríny přímé použitelnosti a přímého účinku práva ve sféře základních práv a svobod vyplývají především z nařízení a v určitých případech ze směrnic. Jestliže ustanovují individuální práva, mohou být jednotlivci vymáhána prostřednictvím soudu. 40 Z ústavněprávního hlediska patří k nejvýznačnějším právní úprava principu rovnosti, která byla rozsáhle zpracována v rámci sekundárního práva Unie. Základem je především Směrnice o rasové rovnosti číslo 2000/43/ES. Dalším právním předpisem je směrnice o rovném zacházení v zaměstnání číslo 2000/78/ES.

1 Viz k tomu Mezzeti, L. Human Rights. Bologna: Bologna University Press, 2010, s. 105.

2 Odjakživa, tedy od vzniku lidstva, měl člověk jakési myšlenky o sobě, cítil se a přinejmenším se chtěl cítit „Člověkem“, srov. k tomu Jasudowicz T. In (kolektiv) Prawa czlowieka a ich ochrona. Toruň: 2010, s. 39.

3 A. Carroll takto pro anglickou ústavní historii akcentuje zejména modelové dokumenty jako Bill of Rights (1689) a Habeas Corpus Acts (1640–1862), jako zákony zakazující bezdůvodné uvěznění, viz k tomu Carroll, A. Constitutional and Administrative Law. London: 1998, s. 323.

4 Dokument má zásadní význam pro vývoj federalismu ztvárněného ústavností Spojených států amerických, blíže viz Emanuel, S. V. Constitutional Law. New York: Aspen, 2002, s. 19.

5 Srov. k tomu J. Svák In Orosz, L., Svák, J., Balog, B. Základy teórie konštitucionalizmu. 2. vyd. Bratislava: EUROKODEX, 2012, s. 198.

6 Ale i například Charta Belgie z roku 1188 nebo Velká charta Polska z roku 1374.

7 Jakkoliv se na buržoazní revoluci ve Francii konce 18. století lze dívat prizmatem revolučního teroru, gilotinizace, popravy královského páru apod., znamená akceleraci práv člověka a práv národa. Šest týdnů po zboření Bastily 26. 8. 1789 přijímá francouzské Národní shromáždění slavnou Deklaraci práv člověka a občana, jak píše T. Jasudowicz In Prawa czlowieka i ich ochrona, Toruň: 2010, s. 43.

8 Viz k tomu blíže autor In Internacionalizace ústavního práva nebo konstitucionalizace práva mezinárodního? In Gerloch, A., Šturma, P. Ochrana základních práv a svobod v proměnách práva na počátku 21. století v českém, evropském a mezinárodním kontextu. Praha: Auditorium, 2011, s. 302 a násl.

9 V současné době, jak píše E. Wagnerová, jde o práva univerzální, neboť se k nim alespoň verbálně hlásí státy OSN, a ani skutečnost, že tato práva nejsou v řadě států respektována, ochraňována a podporována, na tom nic nemění. Viz k tomu Wagnerová, E., Šimíček, V., Langášek, T., Pospíšil, I. a kol. Listina základních práv a svobod. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, s. 1.

10 K tomu viz blíže In Blahož, J., Balaš, V., Klíma, K. Srovnávací ústavní právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2011.

11 Základní orientace v jednotlivých ústavních modelech, včetně specifik ústavní úpravy je podávána ve vztahu k vybraným modelovým zemím In Klíma, K. Encyklopedie ústavního práva. Praha: ASPI, 2007.

12 Carroll, A. Constitutional and Administrative Law. London: 1998, s. 323.

13 Zastáváme takto trvale v osobní autorské literatuře kultivovaný názor, že specializované ústavní soudnictví již dnes jednoznačně kultivuje osobitý pramen tzv. soudní tvorby práva, srov. k tomu např. In Klíma, K. O právu ústavním. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, s. 120 a násl. Pod titulem „Jak přijmout interpretační invazi vrcholných soudů“.

14 Blíže k tomu viz autorův klasifikační výklad In Klíma, K. Teorie veřejné moci (vládnutí) . 2. vyd. Praha: ASPI, 2006, s. 355 a násl.

15 Ke zvláštnostem aplikace Úmluvy britskými soudci viz výklad R. Pomahače blíže In Encyklopedie ústavního práva. Praha: ASPI, 2007, s. 717.

16 Vnitřní strukturní „architektura“ Listiny jako součásti ústavního pořádku České republiky je do určité míry poplatná mezinárodněprávní stratifikaci práv a svobod jejím titulárním názvoslovím „základní lidská práva“, „politické svobody“, „hospodářská, sociální a kulturní práva“, samozřejmě – do značné míry přednaznačeno inspirujícími i zavazujícími mezinárodními deklaracemi (jako například přijatými OSN z roku 1966).

17 Vlastní doktrínu vztahu obou těchto systémů podáváme zejména In Klíma, K. a kol. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011, s. 466 a násl.

18 Tento dokument náleží k významným mezinárodním zdrojům českého ústavního práva ve smyslu čl. 10 Ústavy. Je takto přímo zavazujícím, i když jeho vliv na české právo je spíše systémový než aplikační (použitelný) v konkrétních sporech. K Evropské sociální chartě viz výklad ke čl. 26 Listiny základních práv a svobod In Klíma, K. a kol. Komentář k Ústavě a Listině. 2. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009, s. 1177 a násl. N. Šišková k této Chartě uvádí, že „ačkoli právní účinky a právní mechanismus uvedeného instrumentu Rady Evropy jsou slabší a méně efektivní ve srovnání s Evropskou úmluvou o lidských právech, nicméně se jedná o dokument velice významný, který obsahuje katalog hospodářských a sociálních práv evropského standardu…“, s. 184.

19 K Evropské sociální chartě viz dále In Klíma, K. Komentář k Ústavě a Listině. 2. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009, s. 1211, s. 1218, s. 1227., s. 1238 a s. 1245.

20 Zde odkazujeme na východiskové pojednání L. Mokré In Klíma, K. a kol. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011 s. 394 a násl.

21 Vývoj pojetí, tedy postupného zaměření komunitárního práva i na některé aspekty ochrany práv a svobod, viz výklad B. Fridricha pod titulem „Právní prameny lidských práv v Evropské unii“ In Klíma, K. a kol. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011, s. 398 a násl.

22 Pokud zde skutečně používáme shrnující pojem „evropské právo“, máme na mysli právně zdrojový systém dvou „souběžně“ zavazujících mezinárodních organizací, tedy Rady Evropy a Evropské unie v její „polisabonské“ podobě.

23 Srov. k tomu autor v článku European Constitutional Law – Anticipated model or reality In Second Decade Ahead: Tracing the Global Crisis. CYIL, 2010, s. 127 a násl.

24 Viz k tomu autorův příspěvek Constitutional environment and the Phenomenon of Arbitration In The Relationship between Constitutional Values, Human Rights and Arbitration. CYArb, New York: 2011, s. 147 a násl.

25 K tomuto novému fenoménu, v zásadě neorganickému a tedy obtížně uznatelnému na evropském kontinentě z hlediska podstaty a obsahu evropských kontinentálních tradic kodexového práva římskoprávního původu viz blíže Ústavní soudnictví USA In Blahož, J., Balaš, V., Klíma, K. Srovnávací ústavní právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2011, s. 349 a násl. Je namístě zde ocenit fenomenální vliv doc. Blahože na zpřístupňování vysvětlení exkluzivní role Nejvyššího soudu USA ve vytváření originální koncepce ochrany ústavnosti ve světě.

26 K tomu například viz jakousi pracovní „čítanku“ k Úmluvě: Hubálková, E. Stručná rukověť českého advokáta k Evropské úmluvě o lidských právech. Zvláštní číslo. Bulletin advokacie, prosinec 2004.

27 Srov. k tomu výklad M. Forejtové „Lidská práva a menšiny v právu Evropské unie“ In Klíma K. a kol. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011, s. 443.

28 Srov. K tomu výklad J. Skály pod indexovým heslem „Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod“ In Klíma, K. a kol. Encyklopedie ústavního práva. Praha, ASPI, 2007, s. 155 a násl.

29 Zvláštní ústavněprávní vztah Velké Británie k Úmluvě a k systému Rady Evropy velmi podrobně a originálně řeší Andrzej Bisztyga ve svém klíčovém díle Oddzialywanie Europejskiej Konwencji Praw Czlowieka na porzadek prawny Zjednoczonego Królewstwa. Katowice: GWSH, 2008. Doktrinární pohled z hlediska anglického ústavního práva viz In Wadham, J., Mountfield, H. Human Rights Act 1998. London: Blackstone, 2000.

30 Viz k tomu blíže In Klíma, K. O právu ústavním. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, s. 238 a násl.

31 Zde budiž učiněna další paralela s historicky modelovým působením Nejvyššího soudu USA. Nicméně, fenomén tohoto Soudu je vícerozměrný, jak píše P. Sarnecki, excelentní polský znalec ústavního práva USA. „Nevyšší soud USA může být jak soudem první, tak soudem druhé instance… a o tom může samotný Soud rozhodnout…“ viz k tomu In Sarnecki, P. Ustroje konstytucyjne państw wspólczesnych. 3. wydanie. Wolters Kluwer Polska, 2007, s. 117.

32 Viz k tomu blíže B. Fridrich v „Doktrína lidských práv Evropského soudního dvora“ In Klíma, K. a kol. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011, s. 397.

33 To samozřejmě souvisí s tím, že Úmluva od začátku 50. let intenzivně ovlivňovala (konstitucionalizovala) ústavní systémy jednotlivých členských států a takto získala určitou „dominantní“ zdrojovou pozici, viz blíže In Grabewarter, Ch. Europaeische Menschenrechtskonvention. München: C. H. Beck, 2003, s. 18.

34 J. Syllová hovoří o jednotlivých rezolucích Evropského parlamentu, který byl zřejmě hlavním iniciátorem jakési postupné „konstitucionalizace“ lidských práv v Evropském společenství, a to historicko-klasickým „deklaratorním“ způsobem. Podle J. Syllové následovaly rezoluce z let 1979, 1983, 1984 a v roce 1989 Evropský parlament navrhl přijetí Listiny jako „části budoucí Ústavy EU“, srov. k tomu In Syllová, J., Pítrová, L., Svobodová, M. a kol. Ústava pro Evropu. Komentář. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2005, s. 121.

35 Toto deklaratorní vyznění Lisabonské smlouvy nicméně nepřímo potvrzuje fakt, že jím byla vyslovena určitá respektovaná „nadřazenost“ ochrany lidských práv systému Rady Evropy nad systémem rozvíjeným v právu Evropské unie.

36 K tomu viz Outlá, V., Hamerník, P., Bambas, J. Judikatura Evropského soudního dvora . Plzeň: Aleš Čeněk, 2005.

37 K tomu viz Outlá, V., Hamerník, P., Bambas, J. Judikatura Evropského soudního dvora. Plzeň: Aleš Čeněk, 2005, s. 263 a násl.

38 Bližší komentář In: Outlá, V., Hamerník, P., Bambas, J. Judikatura Evropského soudního dvora. Aleš Čeněk, 2005, s. 270.

39 Nicméně, jak píše P. Mlsna „…Listina základních práv EU se nestává referenčním kritériem pro posuzování ústavnosti vnitrostátních právních předpisů…“, srov. k tomu In (eds.) Gerloch, A., Wintr, J. Lisabonská smlouva a ústavní pořádek ČR. Plzeň: Aleš Čeněk, 2009, s. 295.

40 B. Fridrich zastává názor, že ve smyslu doktríny bezprostřední použitelnosti a účinku i lidskoprávní problematika vycházející z odvozeného (derivátního) práva Evropské unie „může být vynutitelná prostřednictvím soudu“, srov. k tomu In Klíma, K. a kol. Evropské právo. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011, s. 404.

Kapitola 2

Pojetí a realizace některých zásad a hodnot Listiny ve vztahu k lidským právům a svobodám

2.1 Omezení zákonem a podstata či smysl lidských práv a svobod

Pro pojetí předkládané monografie autor považuje za důležité vyložit některá zásadní ustanovení Listiny, která jsou bezprostředním návodem pro konkretizující zákony, respektive zásadními požadavky, které je třeba, aby dodržovalzejména zákonodárce, ale taktéž orgány veřejné správy při konkretizaci a naplňování Listiny. Tím v dalších kapitolách bude zřetelné, jakými konkrétními vstupy do ústavnosti, překročení ústavnosti nebo taktéž přímého porušení ústavnosti se zákonodárce dopustil. Jedná se zde o akademický výklad, nikoli výklad autentický ústavními soudci, jenž samozřejmě nemusí být shodného vyznění.

2.1.1 Vztah zákonného omezení a podstaty a smyslu lidských práv

Předně se jedná o ustanovení čl. 4 odst. 4 Listiny, které má příkazový či zákazový charakter.41Při neurčitosti určení adresáta tohoto zákazu – srovnej„…musí být šetřeno“, je třeba tohoto adresáta určit tak, aby mohla být objasněna povaha vztahu. Zákonné omezení a jeho užití je spojeno s pojetím šetření podstaty a smyslu lidských práv a svobod (srovnej kontext čl. 4 odst. 3 a čl. 4 odst. 4).

Zcelazřetelný adresát se týká„zákonného omezení“. Pojetí zákonodárné moci je institucionálně čitelné, neboť jde o „zákon přijatý Parlamentem České republiky…“a směřuje takto jednoznačně k instituci zákonodárce. Obsah zákona tak apriorně předurčuje konkrétní obsah uplatňovaného práva. Pod „omezením“ tak chápeme hned od počátkujakékoliv vymezení základního práva a svobody zákonem. Totiž každé vymezení je přinejmenším konkretizací případných práv a povinností osob, které se v prostoru stanoveném zákonem potenciálně nacházejí a práv a povinností užívají, a to dobrovolně (například dle všech zákonů o služebních poměrech) či nedobrovolně (například ve výkonu trestu odnětí svobody). „Omezením“ je samozřejmě každé ohraničení základních práv a svobod a Listina tak pamatuje na nutnost zákazu či příkazu. Z toho jsou jednoznačně vyňaty zákazy a příkazy umožňované tzv. krizovými zákony v případech užití ústavního zákona o bezpečnosti České republiky. Je tedy zřejmé, že mnohost legislativní kultury a kultivovanosti neumožňuje jednoznačně definovat, co se pojmem „omezení“ skutečně míní. Určitý návod a vysvětlení dává sice komentář E. Wagnerové, ale více se (a zcela pochopitelně) soustřeďuje na jurisdikční doktríny (v komparativním kontextu) než na doktrinální přístup.42

Listina dává do určité kontrapozice pojetí „omezení“ a „podstatu“ či „smysl“ základního lidského práva.Podstata a smysl vychází ze subjektivní přirozenosti každého základního lidského práva, tedy ze skutečnosti, jak si ten či onen člověk uvědomuje určitý svobodný a volní prostor. Jako základ lze vzít svobodu myšlení. Myšlení ovlivňuje činnost nebo nečinnost člověka, což tvoří jeho vnější projevovou stránku. Pokud člověk sám nebo z vnějšího podnětu (i z donucení) myšlenku nevyjeví (slovem, písmem, gestem a podobně), potom jsou osobní myšlenkové procesy člověka zcela originální vnitřní záležitostí fyzického subjektu a do této sféry nelze vstoupit bez ochoty subjektu své myšlenky vyjevit, a už vůbec ne násilím, úskokem, v tísni a podobně.

Sféra myšlení je v zásadě absolutně svobodná.V tom tkví podstata a smysl této svobody.Už také proto, že dispozice myšlení jsou nastaveny geneticky, formovány výchovou, sociální situací, životními okolnostmi a podobně. Lze vůbec odůvodnit nutnost nějakého vstupu do sféry myšlení – tedy určit povinnost vyjevení myšlenky/výpovědi nebo dokonce její zjišťování neurologickou, psychologickou, medicínsko-technickou cestou? Pokud otázku povedeme směrem ke způsobu zjišťování myšlenky, tak neochotu myšlenku sdělit nelze překonat žádným způsobem, který by byl násilím, vydíráním, lstí a podobně. To nepochybně platí i ve vztahu rodičovském, opatrovnickém či jiném obdobném, jehož objektem je osoba nezletilá nebo jinak nepožívající plné právní relevance svého jednání.43

2.2 Relativita naplnění ústavního principu rovnosti a rovnoprávnosti lidí

Pokud postavíme řešitelskou otázku, zda je ústavní princip rovnosti a rovnoprávnosti realizovatelný, potom toto referenční kritérium apriorně vztáhneme na právní řád České republiky a lze se takto pokusit zjistit zejména v zákonech, zda princip rovnosti a rovnoprávnosti má konkretizační oporu.

Původní koncepce práv a svobod byla určitým způsobem jednostranná. Tím, že vycházela z individualistického pojetí svobody, politická filozofie té doby podtrhovala, že společnost svobodných lidí nevyžaduje organizační roli státu, jemuž se proto v devatenáctém století říkalo „noční strážce“. Takový stát nevyžaduje žádné sociální instituty, neboť je schopen zajistit pokrok a zajištění života pro všechny na základě individuálně svobodné činnosti členů společnosti. Soudobé pojetí svobody jako přirozeného stavu člověka navazující na výchozí doktríny je možné vyjádřit v těchto aspektech:

– Všichni lidé jsou svobodni od narození a nikdo nemá právo upřít přirozená práva jiných. Zajištění a ochrana těchto práv je hlavním úkolem státu. Rovnost možností pro všechny je základem svobody.

– Svoboda spočívá v možnosti dělat vše, co nečiní škody jinému nebo obecnému blahu. Svoboda člověka nemůže být absolutní, je omezena právy a svobodami jiných lidí, principy morálky a svědomí, zájmy všeobecného blaha.

– Hranice svobody mohou být omezeny pouze zákonem, který je mírou svobody. Svoboda a právní řád nejsou antagonistické, pokud je zákon demokratický – tedy, co není zákonem zakázáno, je dovoleno.

– Část povoleného je určena prostřednictvím práv člověka. Utvrzení práv je nezbytné pro to, aby člověk poznal své možnosti. Omezení práv je možné pouze na základě zákona.

– Zákon je základem svobody, stanoví zároveň její limity. Výkon těchto práv současně tím, že určuje limity, vymezuje i záruky, které mohou působit proti zákonodárci.

Právní význam rozdílu mezi právem subjektivním a svobodou je objektivně obtížně určitelný.Subjektivní právo je možností chování osoby. V tomto případě se předpokládá existence určitého subjektu, který má povinnost odpovídající tomuto právu. Když se hovoří o svobodě, má se na mysli i existence jiného adresáta, který může tuto svobodu odmítat nebo omezovat, což se vztahuje k neohraničenému počtu subjektů zavázaných tuto svobodu respektovat.

S problematikou svobody v zákonu nevymezitelné, ale přitom omezitelné, souvisí i problematika lidské rovnosti. Tuto filozofii přináší koncepce novodobých revolucí 18. a 19. století jako respekt k fyzické osobnosti člověka a jeho přirozenosti. Ideál zásadní lidské rovnosti se stává ideou konstituční a nabývá tak pro další vývoj ústavních deklarací, textů demokratických ústav a posléze i v mezinárodních paktech zásadního konstitučního významu.

Odlišnost lidí v rovině přírodní – pohlaví, rasa, barva pleti, v rovině sociálněgenetické – jazyk, víra, zvyky, mentalita, kulturní, hudební, taneční, umělecké dovednosti, v rovině historické – industriální, zemědělská a jiná vyspělost,vede k trvalým faktickým prvkům heterogenity v samotné struktuře obyvatelstva, regionu, státu či vnitřních jednotek a samozřejmě i mezi světadíly. Výraz uznání faktických rozdílů mezi lidmi postupně zakládá demokratický požadavek právního státu na určení vzájemné pozice mezi lidmi či občany – princip rovnosti. Tento princip znamená především odmítnutí dělení obyvatelstva podle určitých kritérií a přiznání jakýchkoliv výhod nebo dokonce privilegií.

Princip rovnosti lidí se spojuje s principem rovnoprávnosti, který je specifickým vyjádřením pozice člověka jako subjektu práva, jenž má takto práva, oprávnění, nároky a taktéž povinnosti. Princip rovnosti především vytváří negatorní bariéru pro činnost třetích osob – veřejné moci i soukromých, které nesmějí osobu diskriminovat, znevýhodňovat. Je taktéžpozitivním pokynem zákonodárci neznevýhodňovatjak normami dispozitivními, tak ani kogentními. Princip rovnoprávnosti nejenže poskytuje stejný rozsahový a obsahových standard práv, ale taktéž i rovnost před soudem jako nárok na stejné procesní postavení pro kohokoliv v situaci stejné či podobné, zejména v průběhu sporu, v němž např. dvě osoby jsou ve sporu, tedy tvrdí opak.44

Zvláštním požadavkem na zajištění principu rovnoprávnosti lidí jerovnoprávnost etnická – národnostní. Tato zásada je v ústavních systémech garantována nejen jedinci jako takovému – v pozici soukromého subjektu práva, ale taktéž etnicky homogenní skupině obyvatel jako národnostní menšině. Zvýšený zájem o ochranu menšin se zdůrazňuje zákazem podněcování k národnostní, rasové nenávisti, včetně zvýšené trestněprávní ochrany. Princip rovnoprávnosti ve vztahu k národnostním menšinám má tudíž quasi korporativní charakter ochrany menšin z aspektů obecných, jako etnika či dílčích jako ochrana jazyka, folklóru, památek a podobně.45

Veřejná moc současně upravuje zvláštní postavení některých skupin obyvatelstva, např. žen, mládeže, důchodců a podobně. Smyslem zvláštní úpravy je, vzhledem k jejich faktickému nerovnému postavení, dosáhnout nebo se přiblížit deklarované rovnosti v právech. V těchto případech jsou výjimky z rovného zacházení v demokratickém právním a sociálním státě odůvodněné a žádoucí. Již Ústavní soud ČSFR pojalrovnost jako kategorii relativní.46V rozvíjení doktríny potom pokračoval i Ústavní soud České republiky.47

Realizace práv a svobod ve společnosti vyžaduje vzájemnou komunikaci lidí, což si vynutí upravit určité hranice – vymezení práv a svobod. Odůvodnění těchto hranic lze vysvětlit nutností respektovat práva ostatních subjektů a taktéž nezbytností normálního fungování společnosti a státu. Jakákoliv omezení, vymezení, hranice jsou přípustné pouze v tom případě a v té míře, pokud jsou předvídána v ústavách.48Formulace ústavních omezení práv a svobod jsou různorodá, jako obecné klauzule typu„práva a svobody mohou být omezeny pouze zákonem, a to v případě ochrany práv a svobod jiných lidí“,49nebo individuální omezení jako sankce za zneužití práv a svobod typu„ten, kdo zneužívá svobody tisku, bude zbaven těchto práv…“.50Dále pak omezení v případě a situacích mimořádných stavů – válka, živelné pohromy, nepokoje, epidemie apod.51

Ačkoli je myšlenka rovnosti a rovnoprávnosti klasickou a historickou formulací moderních revolucí, nachází svoje zvláštní vyznění v pojetí (dnes již) Evropské unie. Tato koncepce máformu tzv. antidiskriminace. A vzhledem k tomu, že má jak provedení „komunitární“52, tak realizační, lze hovořit i o českém provedení pojetí antidiskriminace.53Počínaje sedmdesátými lety se v pojetí obecně zavazující rozhodovací praxe koncipuje zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, vzdělávání a postupu v zaměstnání. Tato koncepce je postupně rozšiřována do dalších oblastí hospodářského a sociálního života a v současnosti je představována jako určitýveřejnoprávní model antidiskriminace.54

2.2.1 Nové ústavní právo – na rovné zacházení

Česká republika podobně jako jiné členské státy Evropské unie akceptovala tento model a v tom smyslu přijala tzv. antidiskriminační zákon neboli zákon o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací (č. 198/2009 Sb.). Tento zákon zapracovává početné směrnice Rady Evropského hospodářského společenství, Evropského společenství a Evropského parlamentu a „v návaznosti na Listinu základních práv a svobod a mezinárodní smlouvy, které jsou součástí právního řádu, blíže vymezuje právo na rovné zacházení a zákaz diskriminace“(srov. § 1 odst. 1 zákona).Věcná problematika zákona se bezprostředně týká obsahu základních lidských práv a hospodářských a sociálních práv a má tak charakter obsahové náplně některých ustanovení Listinyale i jejího předmětového rozšíření. Je taktéž realizačním zákonem vůči Listině v odvětvích právního řádu, jichž se obsahově týká (a nejen pracovního práva a práva sociálního zabezpečení).55

Zákon tak koncipuje (ústavní) právo na rovné zacházení.Toto právo a s tím související zákaz diskriminace se týká komplexně řady práv v oblasti hospodářské a sociální (podle hlavy IV. Listiny), zejména:

– práva na zaměstnání a přístupu k zaměstnání (čímž rozvíjí zejména zákoník práce, a to způsobem zásadním – viz dále),

– přístupu k povolání, podnikání a jiné samostatné výdělečné činnosti (čímž rozvíjí zejména živnostenský zákon, ale i jiné zákony – viz dále),

– pracovních a služebních poměrů a jiné závislé činnosti, včetně odměňování,

– členství a činnosti v odborových organizacích, radách zaměstnanců nebo organizacích zaměstnavatelů, včetně výhod, které tyto organizace svým členům poskytují,56

– členství a činnosti v profesních komorách, včetně výhod, které tyto veřejnoprávní korporace svým členům poskytují,

– sociálního zabezpečení,

– přiznání a poskytování sociálních výhod,

– přístupu ke zdravotní péči a jejího poskytování,

– přístupu ke vzdělání a jeho poskytování,

– přístupu ke zboží a službám, včetně bydlení, pokud jsou nabízeny veřejnosti, nebo při jejich poskytování.

Diskriminace podle zákonaje přímá a nepřímá. Za diskriminaci se považuje i obtěžování, sexuální obtěžování, pronásledování, pokyn k diskriminaci a navádění k diskriminaci. Přímou diskriminací se rozumí takové jednání, včetně opomenutí, kdy se s jednou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci, a to z důvodu rasy, etnického původu, národnosti, pohlaví, sexuální orientace, věku, zdravotního postižení, náboženského vyznání, víry či světového názoru. Důvod týkající se předchozích kritérií může být i domnělý. Za diskriminaci z důvodu pohlaví se považuje i diskriminace z důvodu těhotenství, mateřství nebo otcovství a z důvodu pohlavní identifikace.

Nepřímou diskriminacíse rozumí takové jednání nebo opomenutí, kdy na základě zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo praxe je z některého z výše uvedených diskriminačních důvodů osoba znevýhodněna proti ostatním. Nepřímou diskriminací z důvodu zdravotního postižení se rozumí také odmítnutí nebo opomenutí přijmout přiměřená opatření, aby měla osoba se zdravotním postižením přístup k určitému zaměstnání, k výkonu pracovní činnosti nebo funkčnímu nebo jinému postupu v zaměstnání, aby mohla využít pracovního poradenství nebo se zúčastnit jiného odborného vzdělávání nebo aby mohla využít služeb veřejnosti.

Zákon definuje obtěžování jako nežádoucí chování vázané na výše uvedené diskriminační důvody, jehož záměrem nebo důsledkem je snížení důstojnosti osoby směřující k vytvoření zastrašujícího, nepřátelského, ponižujícího, pokořujícího nebo urážlivého prostředí nebo které může být oprávněně vnímáno jako podmínka pro rozhodnutí ovlivňující výkon práv a povinností vyplývajících z právních vztahů. Sexuálním obtěžováním se rozumí takovéto chování, jestliže má sexuální povahu.57

Pronásledováním se rozumí nepříznivé zacházení, postih nebo znevýhodnění, k němuž došlo v důsledku uplatnění práv podle tohoto zákona. Pokynem k diskriminaci se rozumí chování osoby, která zneužije podřízeného postavení druhého k diskriminaci třetí osoby. Naváděním k diskriminaci se rozumí chování osoby, která druhého přesvědčuje, utvrzuje nebo podněcuje, aby diskriminoval třetí osobu.

Rozdílné zacházení z důvodu věku je možné v přístupu k zaměstnání nebo povolání, pokud je vyžadována podmínka minimálního věku, odborné praxe nebo doby zaměstnání, která je pro řádný výkon zaměstnání nebo povolání nezbytná. Za diskriminaci se nepovažuje rozdílné zacházení, které souvisí se stanovením rozdílného důchodového věku pro muže a ženy, ani rozdílné zacházení uplatňované za účelem ochrany žen z důvodu těhotenství a mateřství, osob se zdravotním postižením a osob mladších 18 let nad rámce stanovené zvláštními právními předpisy.

Pro systém sociálního zabezpečení pracovníkůplatí, že muži a ženy musejí mít zejména stejný přístup k systému sociálního zabezpečení pracovníků, stejný nárok na poskytování plnění, stejné podmínky pro vznik, trvání a zachování nároku na plnění, stejně povinnou nebo dobrovolnou účast v systému, stejná pravidla pro poskytování plnění, zejména věkovou hranici, dobu trvání zaměstnání nebo dobu účasti v systému, stejný způsob pro určení důchodového věku pro účely přiznání důchodu ze sociálního zabezpečení pracovníků atd.

Dojde-li k porušení práv a povinností vyplývajících z práva na rovné zacházení nebo diskriminaci, má ten, kdo byl tímto jednáním dotčen,právo u soudu se zejména domáhat, aby bylo upuštěno od diskriminace a aby byly odstraněny následky diskriminačního zásahu a aby mu bylo dáno přiměřené zadostiučinění. Pokud by takto byla dokonce snížena dobrá pověst nebo důstojnost osoby nebo její vážnost ve společnosti, má též právo na náhradu nemajetkové újmy v penězích, což musí určit soud.

2.3 Vymezitelnost osobní svobody jako obecný návod zákonodárci

Je třeba především hledat souvislosti mezi čl. 2 odst. 4 Ústavy a obsahově identickým čl. 2 odst. 3 Listiny. Ustanovení Ústavy obsahuje právní možnosti, za jejichž aplikace může státní, tedy veřejná, moc vstoupit do jinak obecně neomezené a neurčité sféry svobody člověka. Tedy ústavní pořádek České republiky tvrdí, že„…každý může činit, co není zákonem zakázáno, a nikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá.“Vlastní hranici svobody člověka tak tvoří pouze zákon, který může buď určité jednání zakázat, nebo určité jednání uložit. Povinnost člověka něco činit nebo něčeho se zdržet tedy musí být výslovně určena.58

Ustanovení Ústavy je tak třeba vykládat v obsahové souvislosti s čl. 1 Listiny – rovnost v právech, s čl. 4 odst. 1 – zákonný základ povinností, s čl. 4 odst. 2 – zákonný obsah mezí základních práv a svobod, ale i s čl. 41 odst. 1 Listiny, což je zákonné vymezení některých hospodářských a sociálních práv, tedy nezbytnost konkretizace listinných ústavních práv zákonem. Ustanovení tak vylučuje, aby přímý právní základ zákazů či povinností při vynucování jednání soukromých fyzických a právnických osob se nacházel mimo zákon, tedy v prováděcích právních předpisech, např. ve vyhláškách ministerstev.

Ustanovení Listiny obsažené v čl. 2 odst. 3 stanoví v zásadě identický základ a výklad.Ustanovení vyjímá tudíž část obsahu zásad právního státu. Deklaruje takto užší pojetí tohoto principu vztahující se k fyzické osobě, případně i k osobě právnické. Tím všeobecně definuje svobodný prostor jednání a činností člověka, který je obecně nelimitovaný. Vlastní hranici této svobodě může vymezit pouze zákon, který může buď zakázat jednání, nebo ukládat jednání. Povinnost člověka něco činit nebo něčeho se zdržet tedy musí být výslovně určena. Doktrína právního státu vznikla historicky a doznala svého vývoje. V užším slova smyslu je chápána jako doktrína, v níž stát dává právo, a tímto právem je především on sám vázán. Je však jasné, že ve své ústavně lakonické textové podobě a zásadové podstatě nemůže pokrývat celkovou variabilitu lidských chování i právnických osob.

Je otázkou, zda si ústavodárce je vědom dosahu myšlenky, když konstatuje, že„každý může činit vše, co není zákonem zakázáno“. S důrazem na slovo „vše“ si klademe tuto otázku, která takto vyznívá vyloženě legislativně právnicky. Již skutečnost, že volní svoboda člověka je takto prakticky nelimitována zákazovým textem, otevírá úvahovou pochybnost, jestli si Listina neprotiřečí, zda dokonce neklame slibem neomezené svobody,pokud tedy odečteme jednání zákonem zakázaná či uložená, vyjde nám jednání svobodné. Zejména prostá skutečnost spočívající v tom, že každá svoboda je svobodou osobní, individuální a sociální život je v zásadě založen na komunikační interakci lidí.Čili realizace práv jedné osoby musí respektovat práva osoby jiné.

Společnost si navíc vytváří systém pravidel takzvaných mimoprávních, psaných i nepsaných, závazných (profesní etika) i nezávazných (pravidla vztahové etiky mezi lidmi ve společnosti).Tato pravidla jsou svébytnými normativními systémy schopnými vyplňovat prostor, který jinak není a nemusí být právními předpisy upraven.Sem samozřejmě patří i samosprávná pravidla právnických osob, do nichž občané vstupují dobrovolně – spolky, církve, politické strany, náboženské společnosti, profesní organizace a podobně. Pravidla chování (jednání) nastolují taktéž školské řády a vůbec studijní řády škol a podobně. Zvláštními pravidly chování jsou etická i technická pravidla sportovních odvětví, včetně bezpečnostních předpisů některých sportů.

Ústava a Listina zcela zásadně trvají na požadavku zákonného podkladu (formy) k určení pravomocí státu vůči člověku nebo možného omezení jeho chování.Při ústavní dispozicí k vydávání podzákonných právních předpisů (čl. 78 Ústavy jako ústavněprávní legitimace k vydávání nařízení vlády, čl. 79 odst. 3 Ústavy – ústavněprávní legitimace k vydávání vyhlášek, např. ministerstev) je zcela otevřená možnost podzákonné konkretizace, a tím i rozšiřování omezení, respektive vymezení chování občana.

Chování člověka ovlivňuje i faktická zákazová a příkazová situace derivovaná od „technických“ pravidel stanovených organizačními normativními dispozicemi terciálního charakteru (například vnitřními normativními instrukcemi), ale i například bezpečnostními předpisy, jako upozornění na vedení elektrického napětí, upozornění na střežený vojenský objekt, pásmo ohrožené sesuvem, nebezpečný prostor v řece atd. To se týká i upozornění o „zákazu vstupu na soukromý pozemek“, nikoliv však nijak nevyviňujícího upozornění o tom, že padá omítka nebo, že „silnice není v zimě upravována“.

2.4 Některé ústavněprávní otázky natality

Klasická ústavnost neupravuje vznik životaa tedy jeho „sexuální technologii“. Přirozené právo respektuje přírodní zákony i religiózní přístupy k vysvětlení původu života. Navíc součástí pojetí svobody je i ten typ sociálních vztahů, který je založen na fundamentální a přirozené sexuální přitažlivosti muže a ženy, jejímž výsledkem je biologické početí nového života. Pro ústavní úpravu tak tyto otázky zůstávajíjako nevyřčené, i když se bezprostředně týkají práva na život.

Zcela záměrně tak vytyčujeme pojem„rození“jako komplex otázek tvořícíchčasovou řadu událostí vázaných na lidský životpočínající v zásadě zplozením dvěma sexuálně odlišnými „vstupními komponenty“ s pokračujícím faktickým narozením (zde neposuzujeme právní důsledky toho, zda plod je živý či jinak životaschopný). Přístup k otázce tak nutně musí zahrnout i aspekty prenatální – zejména psychicko-volní, biologické, etické, náboženské nebo dokonce i zdravotnicko-technologické, řekněme související s oplodněním v jeho naturálním i sociálním prvopočátku.

Zplozená, tedy počatá a poté (někdy) narozená lidská bytost taktéžnese genetické vlohy.59Lidské a humanitární úsilí po rodičovství – zejména v rámci stavu manželského, navíc v současnosti umožňuje řešit zdravotní vstupní indispozice heterogenních partnerů medicínskými technologickými postupy: například takzvané „in vitro“ čili dítě ze zkumavky, či pomoc takzvané„náhradní matky“, darování spermatu, tudíž genetické informace, apod.

Věda a lidské bádání i různé účelové pokusy ovlivnit vznik lidského života vedou k rozlišování v přirozenoprávních hodnotách životapřijatelných nebo nepřijatelnýchkonceptů a koncepcí.60

Kterékoliv výše uvedené „umělé technologické“ postupy ke zplození zakládají z pohledu ústavnosti vážné právní otázky, jako je odpovědnost za vady či neúspěchy, problém dědického práva atd. Samotné zplození vyvolané jedním či některým z tzv. normálních pohlavních styků může být vůlí obou partnerů chtěné, či nechtěné, v krajním případě i vzniklé násilím dokonce i mimopartnerským. V praxi toto násilí může být vyvoláno, jak statisticky dokázáno, mimořádně i ze strany ženy. Etický, přírodní i náboženský pohled je logicky „komplikován“ ambicemi homosexuálních párů, když se má zejména na mysli problém adopce, dědění či jiných právních souvislostí, které tato situace vyvolává.

Oplodnění, respektive zplození, je v každém případě dvoustranný faktický volní, dobrovolný, konkludentní akt, když zde již dáváme stranou možné důsledky násilné příčiny. Jestliže z pohledu práva na život je rozhodující svoboda jednání a respektování osoby druhé, zde opačného pohlaví, potom ústavněprávní konformita způsobu, jakým k početí došlo nebo má účelově dojít, by měla být zajištěna. Etická či biomedicínská otázka způsobu početí je v dané souvislosti ústavně sekundární, ale měla by být řešena zákonem, čili jako jednání nejen dovolené, ale i chráněné a respektované.

Komplementární studie

K ústavnosti takzvaných „schránek pro odložení čerstvě narozených a posléze odložených dětí“

Autor se záměrně vyhýbá aktuálně používanému lidovému pojmu „baby-boxy“. Již tento samotný pracovní název či více méně mediální pojetí schránky pro dítě je sám o sobě eticky velmi příkrý. Nicméně je zde společenská akceptace tohoto „technického opatření“ k odložení živého a (zpravidla) čerstvě narozeného dítěte, jemuž bude okamžitě po vynětí ze schránky poskytnuta lékařská péče.61

Dosavadní společenská spontánní akceptace institutu „baby-boxů“, postupně i možnost osvojení možnými interesanty, otevřely tomuto spontánně vzniklému prostředku prostor k rozvoji. Od počátku se toto přitom děje bez jakékoliv legislativní reagence, zejména de lege ferenda. Důvod, proč jsou vznik a existence tzv. baby-boxů zařazeny do tematiky monografie tak, jak jsou, není samozřejmě nijak marginální. Ale od počátku jde o vážný právní a nepochybně i ústavněprávní problém. Veřejná akceptace tzv. baby-boxů jednoznačně stojí na tom faktu, že je zachráněno zdravé narozené dítě, a tím pádem zajištěno jeho právo na život a jeho pokračování. Počet dětí nechtěných, zemřelých násilnou smrtí, odložením a neposkytnutím pomoci tento argument zřejmě ještě posiluje. Tato humanita sledující technické opatření (schránka ve zdi) však zcela ukrývá řadu právních otázek s baby-boxy souvisejících. Tyto otázky samy o sobě mají zejména ústavní povahu, respektive jiný vážný právní dopad, a to v oblastech: (1) základních a jiných práv dítěte se týkajících, (2) základních a jiných práv matky se týkajících, (3) základních a jiných práv otce se týkajících, (4) právní odpovědnosti matky či otce nebo (5) právní odpovědnosti třetích osob, včetně odpovědnosti trestněprávní.

Narozené dítě je samozřejmě zcela závislé na péči matky a dalších osob nejen kvůli materiálnímu zabezpečení. Součástí práva na život tohoto dítěte je takto právo na životně důležitou pomoc počínající mateřskou výživou. Naturální samozřejmá funkce matky odložením dítěte je jaksi automaticky zrušena a zajištěna náhradně. Právo na jméno je dle zákona o matrikách řešeno zástupně a administrativně. Narozené dítě však nezná a pravděpodobně nikdy nebude znát jméno matky (rodičů). Dítě takto nalezené se fakticky nachází v situaci sirotka, navíc bez práva dědit.

Matka dítěte, která dítě opustila, odložila, nechala odložit a tak dále, byla zřejmě ve svízelné situaci, vyvolané psychickými, sociálními a jinými důvody. Její svobodné uvažování mohlo být ovlivněno i tak kontroverzně, že by dítě, pokud by neexistovala tato „odkládací“ možnost, nikdy neodložila. Sama je takovouto souhrou donucena jednat tak, jak by nikdy patrně nekonala. Rodičovství a rodina je nejen biologicky, ale i jinak vícestranná konstelace situačních souvislostí sociologického charakteru, sociálně psychologického charakteru, například prarodiče, sourozenci atd. Dítě odložené je takto jednáním zpravidla matky vytrženo ze všech sociálně psychologických a přirozenoprávních vztahů. Řešit potenciální práva biologického otce může mít smysl tehdy, pokud je matce znám a případně by rodičovské závazky byl schopen plnit. Jinou faktickou situaci než tu, že se matka k dítěti přihlásí a otce označí, si nelze představit.

2.5 Zvláštní ústavní hodnotové složky realizace Listiny

2.5.1 Ústavní pojetí národnostních menšin v České republice

Jakkoli je ochrana a pojetí národnostních a etnických menšin tradiční doménou a závazným systémem mezinárodního práva veřejného a ústavního práva, představuje realizace Listiny, a zejména jejích čl. 24 a 25, svéráznou osobitou koncepci svojí „průběžnou časovou elasticitou“ s ohledem na pohyblivou a měnící se demografickou strukturu České republiky, zvláště po jejím vstupu do Evropské unie. Současně se jedná o tradiční ústavněprávní otázku řešenou na našem území již od doby Rakouska-Uherska.62

Příslušnost k národnostní menšině, respektive rodová souvislost vázaná na narození se člověka rodičům náležejícím k určitému kulturně rodovému společenství jako jazykově komunikativnímu a soukromoprávnímu prostředí, se nepochybně otázkou menšinové a etnické problematiky a zákazu diskriminace z důvodů etnických a rasových přimyká k fundamentálnílidsko-právní ochraněa má taktopřirozenoprávní charakter.Svým charakterem mátaktéž povahu siceskupinového,respektivekorporativního práva, ale jeho prostřednictvím realizuje individuální lidsko-právní efekt. Zvláštní mezinárodně závazné definice neexistují, nicméně přístupy k charakterizování etnických menšin spočívají jak ve znacích objektivních (existence méně početné skupiny obyvatelstva odlišující se například barvou pleti, jazykově či nábožensky), tak subjektivních (pocit utlačované skupiny ekonomicky, sociálně nebo pocit udržovat vlastní kulturní zvyklosti a jazykovou výrazovou kulturu, folklór, až k motivacím emancipačním, respektive autonomizačním).63

Podle § 2 odst. 1 zákona o právech příslušníků národnostních menšin (č. 273/2001 Sb.)je národnostní menšina definovánajako„společenství občanů České republiky žijících na území současné České republiky, kteří se odlišují od současných občanů zpravidla společným etnickým původem, jazykem, kulturou a tradicemi, tvoří početní menšinu obyvatelstva a zároveň projevují vůli být považováni za národnostní menšinu za účelem vyjádření a ochrany zájmů jejich společenství, které se historicky utvořilo“. Příslušníkem národnostní menšiny je podle § 2 odst. 2 zákona pak„občan České republiky, který se hlásí k jiné než české národnosti a projevuje přání být považován za příslušníka národnostní menšiny spolu s dalšími, kteří se hlásí ke stejné národnosti“. Je však v tomto kontextu evidentní, že zákaz diskriminace vzhledem k příslušnosti k národnostní menšině podle čl. 24 Listiny „nesmí býtnikomuna újmu“, tedy týká se každého člověka a požívá takto ochrany systému„status negativus“a týká se kterékoli fakticky přítomné (tedy usazené) menšiny na území České republiky. V souvislosti s čl. 24 Listiny je tak třeba zdůraznit jeho lidskoprávní, a tudížsubjektivní individualistický charakter.

Listina formuluje v čl. 25 v tradici ústavního zákona č. 144/1968 Sb., o postavení národností v Československé socialistické republice, určitý nadstandard menšinových práv pro„občany tvořící národnostní nebo etnické menšiny“a tedy zvláštních právobčansko-politickéhoa kulturníhocharakteru:64

– právo sdružovat se v národnostních sdruženích (což je ostatně specifikovaná garance obecného spolčovacího práva podle Listiny),

– právo přijímat a rozšiřovat informace v mateřském jazyku občanů,

– právo účasti na řešení věcí týkajících se národnostních a etnických menšin,

– právo užívat jazyka v úředním styku,

– právo na vzdělání v jazyce menšiny.

Je třeba předně zmínit logiku politicko-ústavníhopojetí ústavního zákona o postavení národností v bývalé Československé socialistické republice,v zásadě velmi „homogenně obydlené“ (kromě německé národnosti heterogenně usazené, respektive „ponechané“ zejména na Karlovarsku). Tento ústavní zákon byl přijat jako jakýsi „doplněk“ k ústavnímu zákonu o československé federaci (1968). Řešil totiž otázku zbývajících „zjevných“ skupin etnicky osobitých občanů, kteří „navíc“ měli svůj státotvorný stát v lidově demokratickém sousedství – v NDR, v Polské lidové republice a ve vztahu ke Slovensku v Maďarské lidové republice a ve vztahu k Rusínské národnosti v Ukrajinské socialistické republice jako součásti Sovětského svazu. Skutečnost politicko-ideologického kontextu nezbytného respektu k těmto politicky spřízněným národnostem tak byla zjevná. Jak jinak vysvětlit vztah tehdejší politiky nejen k tehdy početnému romskému obyvatelstvu, ale i k výrazné řecké exilové menšině v Brně historicky usedlé.65

Listina takto konstruuje pozitivní očekávání od zákonodárce v systému analogickém jako„status pozitivus“, respektive„specialis“, neboť je směrován sociodemografické skupině obyvatelstva. Nicméně vzhledem k tomu, že důraz je u jednotlivých takto specifikovaných občanských a kulturních práv víceméně kladen na jazykovou a komunikační stránku lidství, tento legislativní„nadstandard“ směřuje k zajištění zásad rovnoprávnosti a faktické rovnosti občanů hlásících se k jiné než české národnosti.66

Institucionálním vyjádřením veřejnoprávního charakteru účasti na řešení věcí týkajících se národnostních menšin jeRada vlády pro národnostní menšinyzřizovaná podle § 6 zákona o právech příslušníků národnostních menšin. Jde o poradní a iniciativní orgán vlády České republiky, v němž zasedají zástupci menšiny bulharské, chorvatské, maďarské, německé, polské, romské, rusínské, ruské, řecké, slovenské, srbské a ukrajinské (podle abecedy k VIII/2013). Paradoxem je, žecelostátní oficializacea tedyskupinové uznání práv menšintakto závisí „na pozvání“ zástupců konkrétních menšin do této Rady. Zástupce národnostních menšinjmenuje předseda vlády na návrh občanského sdružení menšin, čímž toto sdružení másui generisveřejnoprávní efekt. I nadále však určitým futuristickým výkladovým kritériem zůstává charakter menšiny jako „tradičně a dlouhodobě obývající Českou republiku“, což se samozřejmě v souvislosti s migračními pohyby obyvatelstva nedá v současné době považovat za ukončené.

Výbory pro národnostní menšinyse zřizují jako iniciativní a poradní orgány při orgánech územní samosprávy.67

2.5.2 Přirozenoprávní charakter azylu

Česká republika je z hlediska závaznosti mezinárodních smluv povinna upravit azyljako příznivou právní situaci pro přijetí uprchlíků na svém území, jakož i právní pravidla zacházení s nimi. Listina sice stanoví, že azyl je vázán na pronásledování kvůli uplatňování politických práv a svobod, což by byl zúžený úhel pohledu hlavy druhé oddílu druhého Listiny (politické svobody s taxativně vyjmenovaným katalogem), avšak s ohledem na to, že apriorní smysl uprchlictví a tudíž poskytování azylu je ochrana lidského života, má právní úprava azylupřirozenoprávnídosah a povahu. Navíc vzhledem k tomu, že doktrinární prioritu v Listině mají práva přirozená, tedy považovaná tímto za základní, nesmí být vylučována při uplatňování nároku na azyl.68

Uprchlickou a azylovou problematiku upravuje řada smluv mezinárodního práva veřejného. Právní systém České republiky tak nejen že musí korespondovat mezinárodním dohodám, ale lze také počítat s možností přímé realizace těchto smluv na území České republiky v souladu s čl. 10 Ústavy.69

Listina však umožňujevyloučit z poskytování azylu osoby, které se dopustily trestných činů kriminální povahy, tedy zejména proti fyzické osobě a její integritě. Vnitrostátní rozhodování o azylu tak musí mít individuální povahu (a to i u skupin uprchlíků, včetně rodinných příslušníků)diskrečního (úvahového) rozhodování orgánu veřejné správy(státu), který musí posoudit i charakter ozbrojeného odporu, užití zbraně nebo násilí na představitelích režimu, vzhledem k němuž je osoba nucena prchnout. Azyl se ani mezinárodně ani vnitrostátně nevztahuje na osoby, které spáchaly zločin proti míru, válečný zločin, zločin proti lidskosti nebo vážný nepolitický zločin mimo zemi svého azylu. Česká republika tak nepochybně může porovnávat činy uprchlických osob kritériem mezinárodního práva trestního, trestního práva jiné země, ale i komparací se skutkovými podstatami trestných činů podle trestního zákoníku.70

Charakter a hodnota Listinou poskytovaného práva je vázánana referenční kritéria situace uprchlíka, tedy samozřejmě občana jiného státu, než je Česká republika, stanovená Ženevskou úmluvou o postavení uprchlíků z roku 1951. Tato kritéria tvoří pak i výkladový obsah práva na poskytování azylu podle Listiny. Čili osoba prchající:

– má opodstatněnou obavu z pronásledování kvůli své rase, náboženství, národnosti, příslušnosti k určité sociální skupině nebo politickému názoru,

– hrozí jí skutečné nebezpečí, vážné ublížení na zdraví, včetně ohrožení rodinných příslušníků, nikoli pouze dětí a mladistvých,

– nachází se mimo svou zemi původu, nemůže (respektive nechce) využít ochrany své země původu nebo se tam vrátit z obavy z pronásledování, případně fyzické likvidace osobní nebo rodiny.71

Opodstatněný strach před pronásledováním obsahuje stránkusubjektivnía objektivní. První znamená skutečný a vlastní pocit strachu a druhá znamená, že strach má objektivně společensky odůvodněný základ takového strachu, což znamená zejména příslušnost k rase, víře, přesvědčení, k sociální skupině nebo zastávání politických názorů. Opodstatněný strach však může souviset s tím, že země původu uprchlíka je okupována cizí mocností nebo dochází k civilním nepokojům, občanské válce, k rozsáhlému násilí, k závažnému porušování veřejného pořádku, což škodí skupinám osob nejvíce zranitelných (dětem, ženám, nemocným a starým). Samotný zákon České republiky o azylu definujepronásledováníjako ohrožení života nebo svobody, jakož i opatření působící psychický nátlak^72nebo jiná obdobná jednání, pokud jsou prováděna nebo podporována či trpěna úřady ve státě, jehož je cizinec státním občanem, nebo pokud tento stát není schopen poskytnout ochranu odpovídajícím způsobem.

Stát může na základě vlastního uvážení či politické situace svojí národní legislativou garantovat určitá práva tvořící obsah práva na azyl,tedy substanci azylu. Může však i rozšířit garanci práv uprchlíkanad mezinárodní rámec. Z hlediska základních lidských práv a dalších práv takto Česká republika garantuje, a to:

a)v plném Listinném hodnotovém rozsahu:

– právo na život, lidskou svobodu a bezpečnost osoby,

– ochranu před mučením nebo krutým, nelidským nebo ponižujícím zacházením nebo trestem, otroctvím nebo nevolnictvím,

– svobodu myšlení, svědomí a náboženství,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Listina a její realizace v systému veřejného a nového soukromého práva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.