Kniha vychází k 100. výročí narození autora

© Miloš Gerstner, dědicové, 2015

© Dauphin, 2015

ISBN: 978-80-7272-682-0

ISBN: 978-80-7272-683-7 (pdf),

ISBN: 978-80-7272-684-4 (ePub)

IX

Podzim byl docela rozumný. Nemrzlo, nesněžilo. Právě takový čas přál Jakubovi při kácení těch nejsilnějších smrků a jedlí v lese, který od nepaměti patřil Rohu. Petr vyklidil velkou kolnu na Rohu, připravil i kozy na otesávání kmenů, nabrousil všechny pily, protože bude nejen svědkem, ale i účastníkem velké změny, která se bude dít na starém horském statku. Vlastně skoro na horském panství, protože vládci Rohu byli vládci pastvin a slatin a lesů široko daleko kolem usedlosti.

Potahy přivážely jádrové dřevo, najatí tesaři ze Svatého Petra a s nimi i sám Jakub široké kmeny rozměřovali, tesařskou šňůrou značili, kudy přitesávat „těry“. Zvonily břichaté pily a vůně smoly převrstvovala pach stájí. Vůně dřeva při stavbě nového domova je vůní tou nejslavnější, je nad vůni kadidla a myrhy.

Ale při vší práci Jakub večer co večer postával nad chalupou u Bystřiny, aby alespoň stín své Evy zahlédl. A když Prokop Rokol zašel za voraři na sklenici vína, Eva vhodila na ohniště několik hrstí vlhkých bylin. Bílým chomáčem dýmu nad komínem posílala i pozvání. Ale s přibývající zimou bylo toho poselství stále méně, pořídku, protože Prokop svou zmrzačenou nohu raději prohříval u domácího krbu.

„To nebude statek. To bude tvrz. Tady na ostrohu i věž postavím a ty tu budeš jako hrabě, ba jako král, protože kam okem dohlédneš, tam budeš vladařem.“

To říkával starý mistr, plivaje na brousek k ostření sekery. Až jarní větry zadují, až podél toků vykvetou sněženky a bledule, vrátí se mistr se svými druhy a přivítá nový čas svým dílem. Stranou od chlévů a seníku tu postaví vše podle plánu, stavení bytelné a vysoké, jen v jeho stínu se bude krčit staré sídlo i jeho staré tradice. Dál, ještě dáleji musí zedník položit základy, pach chlévů nesmí být tam, kde bude Jakubova královna.

Ale i v Liščí rokli se dějí velké změny. Cizí dělníci zde postavili široké a vysoké stavení, na stovku je tu nových havířů, i huť tu stavějí a mlýn, který bude místo zrna drtit zlatonosný kámen, snad potok zvládne i řadu stupníků. A zvládne ten kus Hor i tolik nových chlapů? Mluví cizí řečí, pijí cizokrajná vína, proradný šenkýř Kep je prostředníkem mezi nimi a starými horáky věrnými tradicím horských lidiček. Prodají cizákům svůj sýr, ale nikdy by nespojili sňatkem svůj a jejich rod, nezaměnili by svá slova za cizí mluvu a svůj starý horský řád za řád jiných obyčejů.

Úřady jsou všudypřítomné. Na Horách teď budou dbát na udržování zákona i noví strážci. Zatím se zabydleli v podkroví Kepovy hospody, v budoucnu jim erár postaví velký úřad. Horáci si asi těžko zvyknou na kroucené paragrafy, podle nichž by se měli řídit. Zatím patřičný dozor a pořádek zde dodržovali vrchnostenští úředníci, ale ti snad ani nebyli dosažitelní. Tady na Horách vládl starý, snad ještě rodový řád. Patriarcha rodu podléhal snad jen Pánu Bohu.

Noví strážci zákona měli dbát na to, aby vytěžené zlato prošlo účty, aby stát nebyl krácen na dani a případném clu, ale aby ani jinými kanály neodtékaly zlaté praménky. Vždyť tu odjakživa chodili přes hory pašeráci. Ti byli v každé druhé chalupě. Nosili sůl, tabák a přízi, vrchnost je nijak nesledovala a najednou tu jsou strnadi. Těm novým strážcům hranic se totiž říkalo ptačím jménem. Měli také zelenavé uniformy barvou podobné opeřencům strnadům, nosili pušky a vysoké čepice, sledovali těžbu zlata, ale ponejvíc posedávali po hospodách. Jejich velitel byl pohledný důstojník. Snědý, černý knírek, jiskrné oči, chlapík radost pohledět. Svůj vykázaný obvod střežil pečlivě, zvláště se věnoval cestě kolem Bystřiny. Že by měl v podezření voraře? Že by chalupa Prokopa Rokola byla směnárnou podloudníků? Že by do pašerácké skupiny patřila i krásná neteř Prokopa Rokola Eva? Strnad snad denně chodil podél Bystřiny, pátravě hleděl do oken a na zápraží, přitom se usmíval a fousky nakrucoval jako hraběcí lokaj. Slušelo mu to. Ale Eva bloudila zrakem po lemu Hor. Tam, kde se mezi mraky objevuje vrch zvaný Roh.

Pak napadl první sníh, těžký a mokrý. Na dveře chalupy zaklepal namoklý fešák Strnad, tak mu horáci začali říkat.

„Panna mi snad dovolí ohřát se, jsem zmrzlý jako strnad.“ Co měla panna dělat? Pobídla ke stolu, čaje podala. A muž v oprýmkovaném kabátě mluvil. O těžké službě, o životě ohrožovaném podloudníky, o nemilých pohledech starých horáků a nakonec i o krásných očích, krásných vlasech a o andělském úsměvu v tváři hostitelky.

Eva nebyla zvyklá na pozornost návštěvníků, většinou postarších vorařů. Ve své nevinnosti se domnívala, že Strnad jenom žertuje. Dokonce i ruku jí políbil, byť po práci u kravičky v chlévě právě k zulíbání nebyla.

Strnad se pak stavěl na hrníček čaje častěji, i když nesněžilo. A Eva se teď méně dívala k Rohu. Ten Strnad je hezký. A pružně chodí lokajským krokem a zuby má běloučké, nestíněné vousisky. Prokop Rokol se vrátil z náplavky a přistihl Evu se Strnadem na lůžku. Teď už se nemusí bát panenského objetí až někde u nebe, odbyla si je v chalupě nad Bystřinou.

S láskou panáků Prokop nikdy nepočítal. Ta je přelétavá a nechává za sebou jenom smršť. Ale někdy také zklamání lidí neúčastných zápletky, trpící jen zradou těch, které milovali.

Prokop Rokol, posud trpící a citově neohraničený Prokop Rokol vstoupil do hry jako hrdina ze starých tragédií. Na místě ztrestal podlého svůdce. Nebude už svádět děvčata úbělem svých zubů. A nebyl to jen pouhý stavitel vorů. Při plavbě zašel v krajském městě na velitelství a fešácký strážce hranice byl přeložen až hluboko do vnitrozemí. Tam jako vrátný už nebude nosit uniformu barvy strnada a vyražený přední zub se ztratí pod plnovousem. On ten fešácký důstojník měl na světě už více hříchů, tentokrát sud přetekl. A protože jsme v pohádkové zemi, i věrolomná Eva dojde po devíti měsících odplaty.

A co na Rohu? Počasí přálo, byly položeny základy nové stavby. Jakub svazoval tesařské třísky do otepí, čistil dvůr, nad nímž se na jaře začne stavět palác pro příští paní. Ale to už ve velké síni na starém Rohu hořela polena, vždyť budou Vánoce. Celý týden sněžilo, cesta k Bystřině byla zavátá. Jakub shrnoval sníh na cestě k Bystřině. Bude den Narození Páně, den nejslavnější v roce. Přípravu hostiny má na starost Mína a vdova po Kryštofu Penovi. Voněl koláč z hub, voněly zázvorkové věnečky, vánočky už čekaly, až do nich mladý hospodář zakrojí nůž.

Jakub věřil, že prohrne cestu až k Bystřině, aby mohl s bílým koníčkem zajet za tou, kterou už drahný čas neviděl. Už se blížil k Bystřině, už bylo slyšet její zpěv, byť byla pod sněhovým příkrovem, když se nepravidelnými kročeji k němu přiblížil Prokop Rokol. Strýc Evin. Jakub ho už dnes čekal, dnes ho chtěl požádat o ruku Evinu, a on tu stojí proti němu sám, už trochu ohnutý, snad věkem, snad starostmi.

Postavili se proti sobě. Jakub tentokrát neztratil řeč, Prokop nemohl na sněhové pláni zavřít dveře. Ale už to nebyl ten panovačný vorař, mstitel zakalených let. Byl málomluvný, ale řekl několika slovy víc, než Jakub mohl unést.

„Evu nečekej. Víš, že jsem po velkém zklamání nevkročil na Roh. Ty jsi chtěl tam učinit paní mou neteř. Neučiníš. Podle rodového práva tam měla být paní ta, která přijde jako panna. Ctím stará práva. Eva už není panna. Obtěžkal ji ten darebák, kterému se říká Strnad. Ctím ta práva. Eva si nezaslouží být tu paní. Na sklonku léta bude prát pleny u Bystřiny.“

I v zimě může přijít bouře. Jakub byl zasažen. Snad ve slovech je jen stará nenávist Prokopa Rokola k Rohu. Ale on ji popřel.

„Necítím už nenávist k Rohu. Snad to bývalo pohraniční hradiště s právy a povinnostmi. Tradice pracovala, aby byla zachována čistota krve. Zrodil se z ní zákon o početí panny.“

Jakub nemohl uvěřit. Vždyť Eva byla tak čistá. Své myšlenky a Jakubovu víru spřádala v jedinou silnou niť. Nebo se bála početí ze semene zatíženého pověrou a potvrzenou skutečnostmi? Je přece mladá a chce žít sobě, chce se dožít i vnuků. Je těžké se vyznat na rozcestí, kde Osud zapomněl označit cíl.

Prokop se vrátil na stopu, po níž přišel, ale Jakub ho zadržel.

„Počkej. Mezi námi už přece není nenávist. Přerodila se na bolest. Při nenávisti můžeš vzít do ruky kámen nebo hůl. Ve smutné bolesti je nejlepší pohár vína. Mám ho na Rohu plný sud. Pojď.“

„Kde máte budoucí paní Rohu?“ Mnoho otázek vyznělo do prázdna. Jen sklenice zrudly vínem, hodně ho ubylo v sudu ve sklepě.

Ale milá návštěva přece jen přišla. Nečekaná, vítaná, záplata na trhlinu ve dni, který má být nejradostnějším v roce. Z kriminálu se vrátili dva mladší synové po starém Kryštofu Penovi. Soud jim neprokázal vinu na zabití dvou cizáckých kovkopů. V paragrafech uvízl jen nejstarší syn. Co se bude dít, aby zvítězilo právo nad násilím? Snad to jednou zodpovědí letopisy Hor.

A tak se na Rohu snoubily zklamání a zrada s radostí a vírou ve vítězství práva. Teklo víno, i pálenka přišla na řadu. Mína s vdovou po Kryštofu Penovi i staré koledy zanotovaly. Venku pořád silně sněžilo, sníh vysoko zavál cestu k Bystřině.

A v chalupě u řeky Eva zpívala děťátku zatím ještě nenarozenému:

„Hajej, nynej, můj synáčku...“

Možná že podobnou ukolébavku kdysi zpívala Ježíškovi Matka Boží.

X

Vánoční dny odkapávaly, blížil se Silvestr. Šenkýř Kep sliboval pochoutky sladké i peprné a vína a pálenky, i lehké ženštiny přijdou pro potěchu cizorodé chásky. V chalupách doznívaly koledy, hospoda ve Svatém Petru přivítá nový rok maškarním mumrajem. Ale Roh bude přetékat smutkem samoty. Prokop Rokol se vrátil do chalupy nad Bystřinou, oba synové po Kryštofu Penovi si odvedli matičku do opuštěné chalupy. Vlastně ji tam odnesli přes závěje a strže a opakovali si změněnou modlitbu... odpusť nám naše viny, ale my odpouštět nebudeme...

Na Rohu zbyl jen Jakub se svou bolestí, spolehlivý Petr a nemluvná Mína. Vůni tradičního koláče z hub Jakub nevnímal. Koledy po smutném Svatvečeru už nezazněly, jen víno zazpívalo, když je Jakub přeléval ze džbánu do číše.

„Tvůj otec pil na noc jen jednu sklenku. Ty už doléváš velký džbán,“ vyčetla nezvykle dlouhým projevem Mína.

„Připijte si se mnou i vy dva. V každém doušku najdete rozkoš lásky i hořkost mileneckých slzí.“

Jakub zvedá do výše pohár, prohlíží rudou jiskřící barvu proti světlu.

„Nalej mi, děvčátko, sladkého vína,

plničkou číši mi dej.“

Jakub zpívá, Petr přizvukuje, ale vína upíjí jen jako při přijímání. Je to těžké víno.

Mína odešla do kuchyně. Vějířky vrásek nad čelem odvívá ostrá slova. Jakub nebude pravým pastýřem z Rohu. Ti se nebáli bolesti a nevyměňovali hrnek mléka za číši vína.

Dobré je víno v poháru. Svítí a voní sluncem. Je v něm zaklet zpěv milenců, šťastných tuláků i naděje vězňů k smrti odsouzených.

Dobré je víno v poháru, starý a slabý je už Petr. Zpěv jeho je chrčivý a hlava se chýlí k rameni. Oči má zavřeny a vidí. Na zvoncích enciánu a na pavučinách mezi ratolestmi kleče se třpytí rosa. Slyší, i když si dlaněmi sevřel boltce. Slyšíš tóny pastýřského rohu, zpěv pěvušek a sedmihlásků. Neznáš rozdíl mezi snem a dnem.

Jakub dozpíval. Prstem píše divná písmena do kaluže vína. Nad Rohem burácí vichřice, sviští v ocelových lanech, jimiž jsou zpevněny zdi horského statku.

Vichřice burácí i v nitru Jakubově. Stesk zalitý vínem se rozrostl v mohutný peň. Číše třeskla o podlahu a změnila se v několik střepů. Okénkem vydýchaným na okenní tabulce se díval, jak víří závěsy sněhu a lehají si do hřbetů závějí, myšlenky bolí. Bože, krásnější by bylo zemřít v závějích než žít se smutkem. Oblékl si těžký pastýřský kožich, obul vysoké boty, nasadil beranici. V té kdysi chodil jeho otec za bájnou Katy.

Byla horská zimní noc, i sníh měl barvu noci. Vichřice kladla Jakubovi do cesty jazyky závějí, sníh zalepoval oči a nutil je k pláči. Tmavé nezměrno zpívalo táhlou píseň, píseň bez rytmu, bez začátku a bez konce.

„Nalej mi, děvčátko, sladkého vína...“ zapěl Jakub z plných plic. To aby přesvědčil sám sebe, že uprostřed mrtvého prostoru a mrtvých zvuků může vzdorovat svým zpěvem živý člověk. Ale snad chtěl vyzpívat i touhu po Evě, panensky čisté dívence od Bystřiny.

„Sněhovou tlapou tě mohu zamáčknout. Ledovým dechem ti mohu zmrazit krev,“ zpívá noc a Jakub umlká. Živel je silnější než člověk. Plouží se nad hlubokou strží, padá do závějí, zalyká se v závanech vichřice. Nohy jsou posud obtěžkány vínem, ale mysl se čistí. Dolů, stále dolů, až uslyšíš hučet les. Tam bude i řeka a u ní chata. Přijde ti otevřít panensky čistá Eva, teplá a voňavá, zahoří ti smysly, i přes těžký kožich ucítíš oblinu jejích ňader.

Umlklo nezměrno, bílý přelud Evy vede Jakuba po nebezpečné cestě a zpívá píseň o lásce líbezněji než múza Erató. Sníh je svátý, již musí narazit na okraj lesa. Ano, jsou tu už smrčky, každý sedí v dolíčku jako jablíčko v dlani, a už tu jsou i vyšší a vzrostlejší a nakonec souvislá zeď hučících smrků mu zahradila cestu. Zabočil vlevo, tam musí být stará cesta k Prokopově chalupě. Vítr tu je tišší, asi se také unavil bouřením na otevřených pasekách.

Jakub je unaven. Evina píseň se ztrácí v halasném tepu srdce, u Evy si odpočine. Už by měl být u Bystřiny. Ale lesní hradba se najednou ztrácí, před Jakubem se zase prostírá jen nezměrno. Jakub stojí u zamrzlé hladiny Modrého jezera. Toho jezera, které je v létě domovem rusalek. Tančí tu a svádějí poutníka z cesty. Snad jejich pokrmem je úděs lidí, snad zrodily se v pohádkách, možná že je převyprávěli nešťastníci, kteří bloudili mezi dnem a snem.

Daleko, tuze daleko si zašel a minul průsek k chatě nad Bystřinou. Opřel se o kmen břízy, aby nabral dechu.

Únava přepadá i zrak. Už nevidí jen temnotu noci, rudá a zelená světla se tu honí v čarovném reji, už neskučí vítr, zato je slyšet hudbu, sladkou a divokou a světélka víří v jejím tempu. A najednou se zvedá závoj mlhy a hle, to tančí víly. Oděny jsou v řízy z měsíčních a hvězdných paprsků, tak jemných, že jimi prosvítá nahota ňader a klínů. Na čelech jim svítí rudé a zelené hvězdy a jejich úsměv je mámivý jako slavičí píseň. Bosé nohy se vznášejí nad květnatou lučinou, je jaro, břeh jezera obkvétají žluté květy a Jakub stojí a v úžasu se dívá na pružná těla zázračných zjevení a není překvapen zázrakem, že uprostřed zimy zakvetla vesna. Víly tančí a nedbají přítomnosti mladého pastýře. A přece! Ta nejkrásnější k němu upíná zrak modrý jako květ hořce, lehounký šat se vzdouvá Jakubovým dechem. V ruce má loutnu a na hlavě věnec a v očích modrou záři.

„Obejmi mě a navždycky zapomeneš na nevěrnou milou. V mém ráji zapomeneš na studený Roh a na páchnoucí stádo. Polib mě a tvůj ret zahoří žádostí. Pohlaď mě a tvá ruka už nikdy nepozná mráz. Má ňadra jsou vznosná a bílá, blaze si na nich odpočineš po slastné únavě. A až zvadne bílý věnec na mém čele, naučím tě písni o mladém poutníku, který zabloudil na slatinách.“

Pak zabořila prsty do strun loutny a zahrála píseň vášnivou jako jarní řeka.

Schvátil vílu do náruče a líbal ji na ústa a obnaženou šíji. Svíral ji v těžkém objetí a slyšel jen její zvonivý smích.

„Tys otevřela mi bránu lásky. Tebe jsem hledal od jinošských let. V tvé malé dlani je zapsán můj osud, v tvém smíchu je sudba mého zrození i smrti.“

„Pojď, ukáži ti záhony věčně kvetoucí, tam luna nezapadá a slavík neumlká.“

Ruku v ruce kráčejí Jakub a panna květnatým dolem, země voní, slavíci zpívají a loutna je doprovází. Polibky vysypávají pěšinu posetou opadávajícími květy jabloní.

„Hle, tady je stan naší blaženosti,“ pravila panna a rozhrnula husté větve jedliny, plné zlatého pylu. Žlutý oblak zavířil v prudkém závanu větru a zahalil vílu před Jakubovýma očima. Jen škodolibý smích zní ze stínu a Jakuba mrazí. Smích přechází v ledový svist, mrazí, bije metlami.

Jaro se nemilosrdně vrátilo do zimy. Zas vidí jen stíny závějí, zamrzlou hladinu jezera, tam dál jsou asi rokle Korouhve a Šeré hory. Přestalo sněžit. Nevrací se sen, který nebyl dosněn, ale cítíš polibky, kterých nebylo.

Podél lesa se Jakub vracel k domovu. Vzpomeň si, jak jsi v dlani rozbil vyprázdněnou číši.

Jakub nalezl starou cestu, uslyšel zpívat Bystřinu, ale nezaklepal na dveře spící chaty. Vždyť i Eva byla jen nedosněný sen.

„Není v Jakubovi krve pastýřů z Rohu,“ opakovala si teď často stará Mína. Neznala Jakubovy sny, věděla jen o zradě Evině.

Jakub chodí s prázdnotou v očích, odvykl zpěvu, jen za hvězdných večerů se nese táhlá, toužící píseň jeho pastýřského rohu do kraje, jako by prosila, toužila, zaklínala. Dřevo, z něhož chtěl stavět palác pro příští paní z Rohu, je netknuto, sekery a pily chytají rez.

Kdybys věděla, Míno, že byl omámen snem, sama bys mu došla do Anenského Dolu ke kořenářce pro škapulíř, do kamizoly bys mu jej zašila, dýmem z černobýlu bys mu vykouřila jizbu. Jakub však není sdílný. Sám v sobě nosí představu ženy s očima modřejšíma než hořec, s bělostnými pahorky ňader a panensky čistým klínem, ale to vše je nehmotné, jen z přediva snů utkané. Stará Mína se tuze mýlí. Vzpomínka na Evu od Bystřiny už dávno vyhořela a nezbyl ani popel.

XI

Jaro bylo toho roku bouřlivé. Oblaka jásala se skřivánky, vzduch se rozvoněl mízou mladých bříz, laviny se řítily s příkrých strání, a když poničily křovitou kleč, lehly si na pláně na bocích Hor, teď už jen jako mrtvé kusy zledovatělého sněhu. Jen po dobu pádu žily svůj život, teď už čekaly na svůj konec. A hle, špinavá lavina ožila čistými ručeji a k nim se přiklonily bledule. Padlé dívky prý mívají krásné děti. Zvonečky zazvonily zlatem, den ze dne rostla milost Vesny, den po dni byl těžší krásou a vůní země a květů. Touha po početí se stala bolestí, samci zdivočeli pudem.

Jakub však nevnímal žádost jara. Proč žít, když nemůžeš do hmoty vmáčknout svůj sen? Proč se prát se životem, když jen smrtí se přiblížíš k průsvitným obrazům snění? Po hranici světla a tmy vleče Jakub svůj život, snad podvědomě čeká na pokyn Osudu. Dřevo, které dříve než sny přisekal ke stavbě nového Rohu, leží a čeká. A Jakub nedává pokyn rubáčům a tesařům. Příkaz předků mu připomíná i starý Petr, když plamenem dohořívající louče zapaluje louč novou. Po hranici světla a tmy vleče Jakub svůj život a snad čeká na zázrak.

Slunce, mladá tkadlena s horkými ňadry, utkalo jasný den. Nížiny mlha překryla mlhavým závojem, hory ještě žily bělostí spádových žlebů. Hory byly královstvím a každý v nich byl králem, pastýř, dřevař i bílá břízka pod skalinou. Šerá hora, královna nad králi, vysoko vztyčila své temeno do modrého prostoru, nahá ňadra ve slunci zavoněla klečí.

„Tys jediný ze všech lidí, kdo přemohl mé tělo. Tvá ruka byla tenkrát pevná, krok tvrdý a v očích jsi měl modro nebes. Setřásla jsem tě, ale nezabila. Zmírnila jsem tvůj pád lemem svého šatu. Nezabíjím muže, které miluji. Dnes však bych tě zabila, protože jsi přestal být mužem!“

Jakub cítil oprávněnost výtky. Jde podle strže, jak ho vede vzpomínka. Došel k hranici Hor, pokračuje cesta k řece. Nedal se po ní. Přeskakuje rašelinná tratoliště, boří se sněhem k hoře Korouhvi. Šerá hora volá výzvu k návratu, ale Jakub neslyší. Mezi stromy a keři probleskuje Modré jezero. Jeho hladina se chvěje tvary strání.

Hranice lesa tvoří náhle prudkou křivku a před Jakubem otvírá svou náruč ohromné jezero. Poutník vidí dvoje modré nebe, dvě Korouhve, vysoko ční hmota, do hloubky se propadá její obraz, hmota se snoubí se snem. Břeh zakvétá prvosenkami, je tu i strom s bradatým lišejníkem. Jako kluk si z provazcovitého lišejníku dělal vousy při hře na loupežníky. V poslední zimě se mu zde zdál pohádkový sen o dívčí kráse.

A hle! Od balvanu zazněla loutna, k ní se připojil dívčí hlas. Jakub se zachytil obrostlého kmene, aby jej píseň nestrhla v neskutečnost. Byla to stará píseň o poutníku, který zbloudil na slatinách a mezi pomněnkami nalezl svůj poslední byt. Skutečné nebe či jen jeho obraz ve vodním zrcadle? Ale pak jásavým trylkem se zaperlilo ticho a na jeviště vyběhla dívka. Krásná. V jedné ruce držela loutnu a druhou dlaní vysoko zvedala sukénku a drobnými kroky tančila mezi petrklíči. Šat měla lehký, jakoby utkaný z hvězdných paprsků, poodhalená ňadra byla bělejší než květy parnásií. Nohy tančily měkce, snad se jen vznášela jako tenkrát v zimě ten omamný přízrak.

Korouhev se propadla, zmizel i starý les, zbylo jen nebe a před ním tančící dívka a mladý pastýř s požárem touhy v krvi.

Blíže a blíže vlál dívčin šat a Jakub mlčel, aby svým hlasem nezničil zázrak.

A pak jej dívka spatřila a její tmavé oči podivně zajiskřily. Sepnula rozhalený šat, struny loutny zadrnčely mezi petrklíči. Pak řekla jako na omluvu:

„Netušila jsem, že i zde jsou mužské oči.“

Jakub nevnímal slova, slyšel jen melodii jejího hlasu, v očích měl úběl dívčího ňadra. A pak, aby překlenul hlubinu ticha, řekl rozechvěně:

„Jsi víla z mého snu, či člověk s údělem života i smrti?“

„Jsem člověk s údělem radosti a touhy. Budu snad růží, která jednou rozkvete.“

„Nekvetou růže tam, kde je domovem hořec a kleč.“

„Jsem pěnice, kterou přivábily vůně lesů a jas pastvin. Přišla jsem, abych slyšela ozvěnu svého hlasu. Přišla jsem, abych očistila svůj zrak od kalu nížin.“

„Příliš hluboký je tvůj zrak. Pohltí vodu modrých jezer i černých tůní. Tvá píseň umlčí šumění lesů i zpěv pěnic. V horách bude pusto, až tvým šatem bude opět provívat nížinný vítr.“

Jakub ani neví, jak snadno se dá mluvit nevšedními slovy.

V očích děvčete se rozsvěcují nová světla. Jak je to možné, že černá barva svítí?

„Kdo jsi?“

„Jsem Jakub. Pastýř z Rohu.“

„A já jsem Marta.“

A pak oba dlouho mlčeli. Nastala chvíle, kdy slova jsou němá. Jen sladká touha je opřádala hebkými vlákny.

Pak se květenství prvosenek rozkývala vánkem, dotkla se strun loutny. Jemný tón svázal vlákna milosti v širokou smyčku a uvolnil až dosud vězněná slova.

„Kdo tě naučil píseň o poutníkovi, jenž zbloudil na slatinách?“

„V Kepově hospodě ji hrává blázen Filip. V ní jsem slyšela, že na světě je také smutek.“

„U tebe v nížině jsou jen písně o radosti? Zazpívej mi nějakou,“ poprosil Jakub a shýbl se pro loutnu. Ležela mezi květy jako klíč, kterým se otvírá koruna bohyně lásky. Kráčeli spolu a sladké chvění jim probíhalo tepnami, když se dotklo tělo těla. Vpíjeli se do sebe šuměním krve a krok měkl a vláčněl. Pak usedli do vřesu a bylo jim, jako by už dávno spolu pozvedli číše na oslavu svého seznámení. Marta vnořila prsty do strun. Zpívala píseň o krásném žitu, o vínečku bílém i modrém, o šuhajovi s květem bolerázu. A Jakub snil o zemích, v nichž se zrodily Martiny písně. Viděl lány polí a blýskavou čepel pluhu, slyšel výskot ženců i dostaveníčko, které zpíval pod oknem milenec své milé. Marta skončila a Jakub procitl. Rameno, o něž se opíral dívčí loket, zatoužilo. Oči zabolely při pohledu na křivku šíje a poodhalené rameno. Tlak Martina těla ztěžkl, Jakub cítil tepot jejího srdce a chvění její pleti. Pootočila k němu hlavu a v očích měla příslib odevzdání. Zvrátil ji na svůj klín a líbal na ústa a byl štasten, že nelíbá jen přízrak ze snu, ale ženu s horoucí touhou. Země byla měkká a voněla jako klín mladé ženy, na květu prvosenky bzučela divoká včela o lásce květin, vlny jezera se snoubily s větrem.

Asi se zastavil čas. Když se pak slunce znovu rozběhlo po své pouti, vrátily se mráčky a lesy zamávaly svou vůní. Jakub spatřil krásný květ na podušce tmavých vlasů. To Martin obličej tam svítil štěstím, rty se pohybovaly hlubokými výdechy.

Když tíže dne stlačila slunce k obzoru, našeptal chladný vítr milencům, že je čas k návratu. Jakub přehodil Martě přes ramena svůj pastýřský plášť a vraceli se podle jezera a byli jako jedna bytost, neboť jejich srdce byla spojena horkými dlaněmi a duše vroucností lásky. Jen zvadlý věnec z prvosenek zbyl na vřesu, památník Martina panenství.

Večer zadýmal tmou údolí u Kepovy hospody. Šenk byl naplněn hrubými hlasy. To muži z nížin zapíjeli smrt uprchlého dne. A výše stál nový dlouhý dům, ubytovna desítek horníků, kteří teď pracovali v otevřeném zlatém dole. I s manželkami zde žili a toužili. Toužili po vlastním domě, po domově dětí už zrozených nebo příštích. Liščí rokle už není domovem šelem psovitých, ale i šelem rodu Homo.

„Tady je teď můj domov.“ Byla to pěkná vilka obklopená porostem horských jehličnanů.

„Chodíval jsem tudy, když tu poštěkávaly lišky. Teď je tu ráj. Je to tvůj domov a ty mu dáváš řád.“

Za dvojicí zahrčel kočár.

„Čekej zítra u Modrého jezera,“ šeptla dívka ustrašeně a zmizela v tmavých dveřích. Že by zase jen sen?

Jen vůně Martina parfému zbyla v Jakubově pastýřském plášti, jemná a přitom tak mocná, že přemohla i starý pach chléva, kterým bylo sukno prostoupeno. Vracel se, ale musel ustoupit z cesty, kočár se blížil. Na oji se pohupovala svítilna, hřbety dvou vraníků se zaleskly v matné záři a pak ho míjel neosvětlený kočár.

„Čekej zítra u Modrého jezera.“

Ne, to nebyl hlas přeludu. To byl hlas krásné ženy s tlukoucím srdcem. Kdyby u sebe měl svůj pastýřský roh, zadul by tak mocně, že by rozkvetl hloh plnými květy, přehlušil by hukot peřejí u hospody a slunce by znovu vyšlo nad obzor. Srdce mu teď přetéká písněmi a šťastným smíchem. Bude naplněn čarovný sen z poslední noci v roce. A nebude to sen. Bude to skutečnost.

Tvrdě rachotí kola kočáru, jako by na nich spočívala tíže osudu. Jistě jim museli ustupovat z cesty chodci v zlatohlavu i poutníci s hlavou odkrytou. To jsi byl, Jakube, uprostřed cesty. Pokojně zajdi k příkopu a přimkni se ke kamenné terase, abys udělal místo. Ne kvůli pánu, který je rozložen na sedadle, ale kvůli hmotě, která jej obemyká. Vždyť stejně dobré je zlato v tvém opasku, tvrdší je tvá pěst a pohled očí, v tmavé valivé hmotě je však širokost moci.

Kočár zajíždí k vile, kde je domovem Marta. Slabé světlo lucerny věší bledý závoj na zadky koní, protahuje stíny vozu i potahu do pitvorných kreseb, budí i stín mladého pastýře a pohazuje jím po kamenné zdi i po prutech křovin. Jakub nevidí, komu koně slouží, ale musí ustoupit z cesty. V duši slyší píseň dívčinu, ale slyší i rachot kol, tvrdých a neústupných.

XII

„Z tvých vlasů bych chtěl upříst provazec a spoutat jím na věky svůj život.“

Jakub hladí Martiny vlasy, měkce a teple, asi ho tomu naučil vánek běžící po pastvinách.

Marta neodpovídá, jen úžeji se přimyká k Jakubovu boku.

„Měkkými červánky vystelu tvé lože. Rosou letních jiter tě budu omývat a slavíky naučím tvé písni o poutníkovi...“

Marta se rozesmála.

„Já jsem dost náročná. Červánky a rosa jsou potravou básníků. A slavíky také nech zpívat po slavičím.“ Ale Jakub musí dozpívat své verše.

„Zlatou hvězdou, která září po západu slunce, ozdobím tvé čelo. Z duhy ti utkám svatební závoj a sklářům od Bystřiny poručím, aby vybrousili nejnádhernější číši pro zásnubní přípitek.“

Na řasách Martiných očí se zatřpytily slzy.

„Proč pláčeš, Marto?“

„To radost pluje na slzách,“ řekla Marta, ale její úsměv se podobal květu listopadky.

„Bojím se, že ne radost, ale bolest podtrhla tvůj smích. Kdo ti ublížil, Marto?“

„Já sama jsem si ublížila. Tys mi ublížil. Modré jezero a bílé Hory mě ranily. Zabili jste můj klid. Dole v nížině jsem milovala jen sebe a svůj smích. Světa kraj jsem šla se zhašenou svící a dobře mi bylo. A když se má cesta stočila do Hor, tys mi tu svíci zapálil pochodní, které se říká láska. Sytím se tvou mužností, upíjím krásy Hor, ale bojím se, že někdo zhasí zapálenou svíci a já zbloudím jako poutník z Filipovy písně.“

„Svou dlaní ochráním plamen.“

Na rtech Martiných opět vykvetla chryzantéma, pak jí otřásl vzlyk a Jakubovi bylo, jako by proti němu rachotil po kamenech kočár. Kdosi neznámý jel kolem a Jakub mu ustoupil z cesty. To bylo včera.

„Marto, nechci být zpěvákem za rakví. Chci bojovat.“

Dívka teď mluví mlčením. Přimkla se zrakem k jezeru vzdutému větrem. Pata Korouhve se spíná s vlnami. Je to šedá skála, vlny se lámou o její bok a skála stojí. Proč člověk nemá tvrdost kamene?

„Nemysli na rachot kočáru. Slyšíš? Vítr zpívá o lásce. Líbej mne horce a toužebně. Přidej se k písni větru.“

Ne, Marta teď není milenka. Stala se z ní věštkyně.

„Vidím se v tvých očích. Jsem tak malá, že se bojím i pohybů tvých řas. Pohlť mě svým zrakem. Celou, celou, ať nikdy nezapomeneš.“

V Martiných slovech je kletba a Jakub cítí, že jí neunikne. Když se Marta vrátí do nížiny, nikdy mu žádná žena nemůže dát tolik milosti. Žádná nebude mít tak pevné boky a vonné tělo. Leží po Martině boku a je mu krásně i smutno. Co ví o Martě? Kdo je ten přízrak v kočáře? A není i sama Marta zhmotněným snem? Neztratí se po probuzení? Neodjede s tajemným stínem?

Na svátek svatého Marka přivedl Martu až na Roh. Stará Mína nechtěla očím věřit, když ve veřejích statku spatřila tmavookou cizinku. Třikrát se křížem přežehnala, třikrát uplivla přes rameno a pak se uzavřela v kuchyni. Vždyť i ji by mohly uhranout zraky cizí ženy. Jakub sám prováděl Martu Rohem, sám ji hostil slaninou a vínem. Ukázal plán stavby, která bude do roka vybudována stranou od starého Rohu. Světnice v ní budou jasné a vonné, starý Roh se stájemi a seníky zachová, ale nedopustí, aby jejich pach pronikal do nového domova. Tesaři už přitesávali kmeny jedlí i tvrdé dřevo, snad za rok už vyklenou nový domov s kuchyní, ložnicemi a dětským koutem.

Přísnost starého Rohu Martu stísnila. Bylo jí tam jako v chrámu neznámého božstva, jehož vyznavači už dávno zetleli a zbyl jen Jakub a zčernalý oltář. Děsila se bílých tesáků, které svítily z medvědí kožešiny, děsila se i staré ručnice. Její hlaveň měla rzivé skvrny, které připomínaly zaschlou krev. Když ji Jakub políbil, pocítila marnost své lásky mocněji než jindy. Nemůže se stát paní na Rohu. Jistě i do nových stěn proniknou pachy stájí, strašidelný bude hukot horského větru a cesta do dolu bude zavátá celé měsíce. Její domov musí být tam, kde kvetou růže a zpívají slavíci. Může obětovat bílý palác v nížině lásce k mladému barbaru z Hor? Směšná by byla v krajkovém rouše ve velké světnici na Rohu. A ubohý by byl Jakub ve svém řasnatém plášti v pokojích zámku. Bude dobře, zhasne-li svíce Jakubovy lásky dříve, než plamen dohoří až k dlani.

„Máš dnes rty suché. Zdá se, že odpírají mé polibky.“

„Tvůj domov je velký a pevný. Jistě stejný bude i ten, který zde vyroste. Žili tu lidé velcí a stateční, zbylo tu po nich mnoho síly. Ale je to síla, která je cítit plísní. Je to jen ozvěna hromů, které dohřměly. Já miluji vše, co rozkvétá a pak vadne, děsím se však toho, nač věčnost položila svou ruku. Bojím se tu. Bojím se i tebe, Jakube. Jsi tu jiný než dole u jezera. Tvýma očima hledí na mne kdosi mrtvý a tvá ruka je teď chladná jako ruka kamenné sochy.“

Marta se otřásla.

„Plamenný květ hodím na střechu starého domova a pro tebe postavím hrad z bílého kamene.“

„I tvé srdce by shořelo v plameni střechy. Byl bys pak králem bez koruny. Knězem bez oltáře.“

„Ty budeš oltářem, u něhož budu sloužit žertvy lásky.“

„Láska je prchavá jako ranní mlha. Ta se zvedne a je těžké říci, bude-li nový den prokvetlý sluncem, či zrosen pláčem nebe.“

„Svým pláštěm odeženu mraky a květy ti vystelu cestu.“

„Tvé štěstí má květy barvy hořce, moje zakvétá bílou růží. Tvůj zpěv je válečný a já při své písni tančím.“

„Prodám pastviny a v nížině pro tebe nakoupím růžový sad.“

„Onemocníš tam touhou po dalekých obzorech a vůni kvetoucích Hor. Zemřeš steskem po písni větrů. Sama odejdu do nížiny, Jakube. Sama odejdu do nížiny, ale vždy, když z dálky kdekoliv uvidím vrcholky Hor, zazpívám si píseň o poutníkovi, který zbloudil na slatinách. Bude to modlitba za tebe a za příští nový úsměv na tvé tváři.“

„Chceš, abych tě nechal přelétnout na jiný květ? Abych složil svůj meč dříve, než stanu na bojišti?“

„Mluvil jsi o kočáru, kterému jsi sám ustoupil z cesty. Ta kola rachotila těžce, jako by na nich spočívala tíže osudu. Nevzepřel ses, nenastavil jsi čelo okované oji.“

Jakub položil čelo na Martin klín a objal její kolena. Vypadal jako pradávný žrec u bílé modly, pro niž se zřekl i starého božstva předků. Bylo mu, jako by objímal mrtvolu, jako by zpíval píseň tak, jak se rodí v duši, zní a hyne, nikým nenapsána, nikým nepamatována.

Z Martiných očí mu padaly na hlavu slzy hořké bolestí. Již nikdy nebude nikoho tak milovat a nikým nebude tak milována. Po celý život ponese na svých bocích horkost Jakubových objetí. Rty budou volat po jeho polibcích. Bude však dobře, když svíce lásky nedohoří až k dlani. Jí bude jistě dobře na atlasovém loži po boku jiného muže. Zahojí se zjitřená rána, vychladne i palčivost Jakubových polibků.

„Pojď. Nebe nad západem již rudne a má cesta bude ještě dlouhá a smutná. Půjdu se svící zhašenou a jen slzami změkčím půdu pod nohama.“

Jakub povstal. Byl nesmírný a široký v očích Martiných, slabý v očích svých. Přes práh ji převedl, kolem stájí ji vedl na cestu do údolí. Slzy jim vyschly a v ústech nemají slov, jimiž by se loučili. Byl to jakýsi pohřeb. Jen starý pes za nimi vyl táhle a tesklivě, jako když větří umírání.

Pak se už scházeli jen u jezera. Jakubovi bylo, jako by hledal květy na požaté louce. Snáze překoná bolest marné lásky žena, i když její paže je slabá a dech kratší dechu muže. Jen příslib plného odevzdání je mohl vyrovnat, ale ten nebyl vysloven. Květy lásky nebyly přesazeny s kořeny a prstí. Jen natrhanou kytici mu podávala Marta. Kytici umírajících růží a jasmínů. I listopadky v ní byly.

„Dnes naposled zapadne slunce při našem polibku,“ řekla mu Marta. Louky už voněly příslibem senoseče. Hlas se jí chvěl a úsměv se podobal květu povadlé chryzantémy.

„Jakube, zítra naplněna bude sudba, která ti byla zjevena rachotem těžkých kol kočáru. Loučím se s tebou.“

„Pak nevyjde už slunce nad Horami. Oněmí ptáci i vody, ustrnou oblaka, půjdu dál sám a cesta se bude ztrácet mezi slatinami. Ten mladý poutník byl asi šťasten, když umrtvil bolest své lásky v bahnu. Bude opravdu píseň o poutníkovi věštbou pro mne?“

„Tvá ramena podpírají hmotu Šeré hory. Tvůj dech budí horské větry a nebe nad horami je odrazem modře tvého zraku. Ty budeš dál žít a učit se smát širokým smíchem. Zacelí se rány, které jsem způsobila nerozumnou hrou. I já věřím, že na mohyle mého srdce budou kvést nejkrásnější růže. Dnes ještě jednou jsem cele tvá. Radost je nejměkčí poduška na svatebním loži.“

Jakubovo objetí pak opravdu bylo horké jako červencové slunce a na tváři měl úsměv. Asi se usmíval své bolesti, snad se smál své bolesti, protože smích a pláč se rodí na stejné větvi. Pošetilé jsou způsoby pijáků vína, ještě pošetilejší je chování pijáků lásky. Do dna vypil toho večera číši, kterou mu podala dívka z nížiny. Zastřeno bylo i jeho vědomí, když u Kepovy hospody naposled políbil její dlaň.

„Ani mi slzy neslíbáš se rtů?“

„Usuší ti je vítr z nížiny. Nádoba mého žalu by přetekla, kdybych do ní i tvé slzy schránil. Buď zdráva, ať nikdy nezvadnou bílé růže u tvých cest.“

„Buď šťasten a střez se černých tůní na slatinách.“

Jakub se propadá do tmy, kola kočáru odměřují cestu z Hor do nížiny a Marta pláče. Slzy jí stírá z tváře cizí ruka. Není to už ruka Jakubova. Snad by ještě chtěla divoce a horce zavolat jeho jméno, snad by se za ním chtěla rozběhnout až k Rohu, ale splněna musí být sudba kol. Za Jakubem se zavřela tma a Martě bylo, jako by od ní odešel Bůh. Ale ženský pláč a ranní déšť jsou stejného rodu. Když ve Městě přepřahali koně, vykvetl jí na tváři nový úsměv. Podobal se sice květu chryzantémy, ale třeba překvete do podoby bílé růže.

XIII

Smutek může být těžší než krosna sena. Slábne pod ním krok a na celých Horách marně budeš hledat místo, kdy bys jej střásl. I tvůj stín je nesmírný. Celé Hory překrývá, čerň mísí do bílé roušky dnů a mlhu do měsíčních nocí.

Ještě včera bylo okno v bílé vile ozářené, viděl jsi, že se obráží do temných vlasů dívky z nížin. Ještě včera bylo to okno ozářené. Přitom jsi slyšel drnčení strun Filipovy citery. Dnes je bílá vila temná, ale z Kepovy hospody je opět slyšet zvuky strun. Lká o květu, který nepřinesl plody.

Propadl jsi představě bílých ňader a boků, v polibcích shořel tvůj klid.

Havíři v krčmě zapíjejí dohořelý den. Jejich řeč je táhlá a zpěvavá, i Marta tak mluvívala. Pojď, pozvedni se zpěváky číši a pochval kraj, v němž poprvé kdysi zaplakala Marta nad lůnem matčiným.

Kep nevěří svým zrakům, hřbetem ruky si protírá oči v otylé tváři. Havíři ztichli, zaznívaly jen struny v prstech Filipových. Blázen se sbratřil s muži z nížin, rád s nimi popíjí červeného vína, za to jim zpívá staré písně. Je snad jediný z horáků, kdo se neštítí jejich tvrdých dlaní, loupících poklady Ducha Hor. Široce obnažuje bílé zuby v přátelském úsměvu, očima vede Jakuba ke svému stolu. Tu píseň sám kdysi složil na oslavu vítězství nad Šerou horou. Filip je blázen, proto rozumí duším a tóny své citery dovede pohladit místa, která obolavěla žitím.

„Červené víno na každý stůl!“

Havíři se rozhovořili. Víno je jako láska. Opojné a klamající. Jakub pije plnými doušky a zpívá píseň o poutníkovi, který zbloudil na slatinách. Filip ho doprovází měkkými akordy, šelestícími jako sítiny na bahnech a zurčícími jako tenké pramínky. Na druhém svahu hory je slatina, široká a temná, s houpavými rašelinisky pod klečí. Mámivá světélka a stíny tu tančívají a sítiny s bílými střapci jemného chmýří se uklánějí sametovému vánku. Když nad horami zahučí bouře, kvílí tu duše utonulých pastýřů a pašeráků. Prosí o modlitbu čistých duší. Málokdy sem zabloudí dívka s písní, není tu slyšet výskot dětí. Jen mrační chlapi se plíží po úzkých stezkách. Chodívali tudy i tři synové Kryštofa Pena. Jejich otce, starého Kryštofa Pena kdysi zabili cizokrajní havíři, kteří v Liščím dole zakládali zlatý důl. Synové pomstili smrt svého otce v bitce v Kepově hospodě. Odsouzen byl jen nejstarší ze synů, dva mladíci se vrátili ke staré mámě. Pokračovali v práci svého otce. Sklízeli píci pro chlévy na Rohu, živili se i jako podloudníci a pytláci.

I s nimi se dnes Jakub sešel a zvedl s nimi číši na památku jejich otce. Víno ztratilo svou trpkost, voní Jakubovi jako Martiny polibky. Šenkýř Kep je úslužný. Tíže Jakubova opasku vyváží mnoho džbánků. A Jakub pije a našel i řeč.

„Blázni jsou prý mluvčí bohů. Blázne Filipe, připij si se mnou na Martino štěstí. Ať se její zrak nikdy nezamlží bolestí. Ať se ke mně vrátí, krásná a čistá.“

„Říkají o mně, že jsem se pomátl na rozumu vinou nevěrné manželky. Nevěř tomu, Jakube. To by dnes muselo chodit po světě bláznů. Já jsem se stal miláčkem bohů proto, že jsem viděl dál než muži v talárech. Víš, že jsem prošel vysokou školou? Víš, že jsem také chodil v taláru? A teď jsem prý blázen. To proto, že překládám budoucnost do minulosti. Já sklízím ovoce dřív, než začalo kvést. Proto mi říkají, že jsem blázen.“

Jakub vysypal svůj měšec do Kepovy zástěry a pil, připíjel si s bláznem a se syny Kryštofa Pena, i havíři pili za jeho peníze. A tak se stalo, že víno odplavilo staré zášti mezi Rohem a havíři. Jakub teď častěji přicházel do hospody. Říkalo se, že se z něho stal piják.

XIV

Stiskem dlaně se pobratřil Jakub s bláznem. Už nikdy proti němu nepozvedne pěst. Vděčně půjde po cestách, na nichž spatří šlépěje bosých noh. To pobratimství snad pomůže zhojit ránu po odchodu dívky z nížin. Snad ho blázen naučí řeči ptáků, s mraky bude rozmlouvat a s měsícem bude bdít nad pastvinami. Bílá postava dívky s temnýma očima se mu prodírá z nitra a lehká a volná jako ranní záře tančí po stole mezi kalužemi vína, proplétá se mezi křehkými sklenkami, usmívá se, kyne Jakubovi. Jenže v očích má to dívčí zjevení něco mrtvého, něco, co odpuzuje.

Teprve když dívka splynula s čpavým dýmem krčmy, Jakub řekl:

„Jdi Marto, a lepší by bylo, kdybych tě nikdy nepoznal. Náručemi bolesti musím teď platit za hrst štěstí. Proklínám den, v němž mě poprvé ovál tvůj dech. Tvé rty proklínám, protože mi vysály úsměv. Rouhám se lásce, rouhám se zvadlým květům na tvém věnci. Vínem leptám okovy, které mi k mozku zavěsila láska. S bláznem se bratřím a v dýmu krčmy vzývám nové božstvo.“

„... hlubší byly oči, v nichž poutník utopil své srdce.

Mělká je slatina, ta jenom dech mu vzala.“ To dozpíval Filip a citera zaplakala usmířeným akordem.

„Teď mi zazpívej veselou píseň pijáků,“ rozkřikl se Jakub a zanotoval:

„Nalej mi, děvčátko, sladkého vína, plničkou číši mi dej...“

Zpívá Jakub, Filip, zpívají i havíři, do taktu se pohupuje i šenkýř Kep. Dlouho do noci bývalo v krčmě živo. Jakub se zbavil vzpomínek na Martu, jde lehce, neopile. Hvězdy visí tak nízko, že rukávem stírá jejich zlatoháv, bojí se prudce vydechnout, aby nepovalil Šerou horu. Je teď zas velkým, silným Jakubem, je potomkem Ducha Hor.

Někdy se stalo, že pastýři našli zpitého Jakuba na cestě k Šeré hoře. Probuzení ze sna, v němž měl Jakub orlí křídla a slavičí hlas, bylo bolestné. Zase musel za sebou vláčet přelud ženy až na Roh. Nezbylo než se vrátit do Kepovy hospody, vínem zkrvavit bílý přelud. Ten v opojení bude zase stát u tvého stolu a vyprávět o květech, které nikdy nepřekvetou do plodů, o svíci, která prudce zaplála a stejně prudce zhasla, zbyl jen čadivý knot a dusivý dým. Na slatinách bloudil a ani blázen Filip ho nezvládá, možná že i rozkoš najde v obcování s děvkou, kterou přivedl šenkýř do své hospody. Divné zvěsti se šíří o Kepově hospodě a jméno Jakubovo je s nimi spjato. Noci tam jsou divoké, víno teče proudem a často i ženský jekot se proplete tkanivem noci. K ránu pak klopýtají mátožné postavy k Liščí rokli, Jakub stoupá stezkou k Rohu. Často nedojde, přespí noc v kapradí a vřesu. To sama slatina vyvrhla Jakuba, snad v něm opravdu viděla potomka Ducha Hor.

To už se podzimní mlhy válely po Horách, sedaly na větve kleče a v údolích zakvétaly jeřabinami. Kepův šenk byl ještě prázdný. Kepova děvka přinesla džbán vína a přisedla k Jakubovi. Kynoucími prsy se přitiskla na rameno mladého pastýře, dlaní mu hladila vlasy a smála se klokotavě, jako když se bahno zavírá za kročeji, a v očích měla silnou žádost. Když se zrychlil Jakubův dech, vedla ho vzhůru do pokojíku. Její prsy zasvítily, velké a poddajné, ústa se otevřela k polibkům.

Blázni jsou prý poslové bohů. Do šenku vstoupil pomatený Filip a ke své písni přidal i vzpomínku na krásnou, čistou Martu. A ta se snad opravdu zjevila.

„Nalej mi, děvčátko, sladkého vína, plničkou číši mi dej...“

Jakub odstrčil děvku a po schodech vpadl do šenku. Jeho bratr ve víře s citerou v rukou zpíval Martinu píseň a přivolával ten nejkrásnější obraz, který kdy Jakub viděl. Modré jezero a krásnou tančící Martu. Posledním křížovým tolarem Jakub zaplatil útratu a za sebou přirazil dveře Kepova šenku. Kdysi svým chlapeckým úsměvem dobyl Martino srdce. Dnes by dechem přiopilé děvky odvál a znesvětil úběl panny.

Blázen Filip poskakoval hned před ním, hned za ním. Jen blázen nevidí hráz mezi minulostí a budoucností, proto je tak šťasten, i když po sněhu chodí bosý. Drnká na citeru akordy durovými a mollovými, ale vždy usmířenými, protože i on je smířen se životem. Ale Jakub není blázen. Akord je v současnosti otevřen a volá po usmíření. Jakub by jej dozpíval pod Martiným oknem a ona by je otevřela a byla by tak krásná jako tenkrát u Modrého jezera. Ba krásnější. Tenkrát byla ranním červánkem, ale on s ní chce žít i za bílého dne a dožít večerní záře. Lepší než v chorobě krvácet je vykrvácet. Ale on je jen raněn, najde svou Martu.

Znavený Petr byl překvapen. Jakub se nečekaně vrátil domů bez ruměnce, který bývá odznakem opilců. Pokorně prosí Mínu o oběd, a dokonce projde chlévy.

Komu poděkovat? I opilci si udělají někdy přestávku. Ale Jakub uzavřel sázku. Sám se sebou se vsadil o návrat krásné Marty, ale ten nespadne z čistého nebe. Za něj musí bojovat čistýma rukama a čistým srdcem.

Podzim se s ním setkával na pastvinách, před zimou se jako každý rok opatřil topivem, celý Roh obrovnal náručemi klečového a bukového roští. Byl teď hoden jména pastýře z Rohu a milence krásné Marty.

Už druhá zima se převalila, Hory zase shazovaly své bílé kabáty, Modré jezero přetékalo jako tenkrát, když poznal Martu. Jen v pastýřském plášti se chystal odejít do nížiny do míst, kam ho povede zdivočelá touha, vždyť i jeleni umějí najít svou laň. Neodešel.

XV

Po cestě k Rohu rachotila kola světlého kočáru, či spíše dostavníku. Tažen byl dvojspřežím vraníků, černé spřežení a světlé vozidlo. Jeho zadní okna byla zastřena, jen vozka seděl na kozlíku a řídil vůz jistě, jako by tu už dávno jezdíval. Snad to byl sám Osud.

U statku vůz zastavil a vystoupil mladík v premovaném fráčku.

„Hledáme Jakuba, svobodného pána z Rohu.“

„Svobodný jsem,“ odpověděl Jakub, „pokud nepřijíždí v tom voze i krásná Marta.“

A to už vystupovala z vozu žena. Nemladá, ale ještě ne stará. Byla v cestovním plášti, pod ním měla modrobílý úbor, v jakém tenkrát chodívaly chůvy bohatých rodů. Doprovázejícímu mladíkovi podala pacholátko více než roční. Podle barvy šatečků to byl klouček, karkulku zdobily bílé růže a květ modrého hořce.

„Já jsem Anna, chůva malého Jana. Je tvůj a Martin. Po Martě nepátrej, ale o děťátko podle Martiny vůle se postarej. Polib ho na čelíčko, tam, kde ho líbávala máma. Oči má modré jako ty, vlásky tmavé jako Marta.“

Jakub užasl, převzal hošíčka, políbil ho na čelo. Místo Marty přichází jeho a Martin synáček.

„Kde je tvá maminka?“

„Asi už není. Znáš přece kletbu rodu pastýřů z Rohu!“ odvětila suše pěstounka. Chlapeček se rozplakal, ale hned se rozesmál, když mu chůva podala hračku. Trumpetku, zdrobnělinku pastýřského rohu.

„Po matce nepátrej,“ zaznělo z tmavého koutu dostavníku. Byl to hlas nemelodický, věty byly nečleněné, spíš litanie. Mluvčí byl zahalen v tmavém plédu, bylo vidět jen oči a temný obrys těla.

„Vychovej to dítě tvrdě, je to potomek tvého rodu. Ať pláče, ať místo her má v náplni dnů práci. Ať z něho vyroste další pán Rohu. Za každý den péče o něj dostaneš tolar.“ Podal Jakubovi safiánový sáček.

„Je v něm prvních tři sta šedesát pět křížových tolarů. Za rok dostaneš další příděl.“

Zatím ostatní členové doprovodu vynesli uzle dětského prádélka a vychovatelčin kožený vak. Kočár pak prudce obrátil a odjížděl k údolí.

U brány do dvora zůstala jen vychovatelka a ohromení obyvatelé Rohu. Chlapeček v Jakubově náručí se smál. Snažil se i zatroubit na hračku. Nevyšel ani tón, chlapeček se rozplakal.

Další překvapení připravila ošetřovatelka. Docela samozřejmě vstoupila do statku, Jeníčka přenesla do dětského pokojíka. Donesli tam i dětskou výbavičku a chůvin vak, Anna zatím pozotvírala okna, věděla, kde je studna, kde je kamnovec s horkou vodou, příkazy jen pršely. Nakonec se vyznala, že v mládí musela na Rohu sloužit a že tu bývalo krásně a že se sem ráda vrací. A Jeníček, jako by její slova chtěl potvrdit, se srdečně, až nevázaně rozesmál.

S příchodem chůvy Anny a chlapečka se život na statku stal životem. Zrovna jako když hodíš kámen do stojaté vody. Starý Petr a ještě starší Mína si vzpomněli na zpívánky a halekačky svého mládí a klouček se s nimi smál. Hopsal Petrovi na klíně při písničce o vraných koních, plakal, když Mína spustila smutnou o osiřelém dítěti. Jako by sám věděl o smutném osudu své mámy.

Jakub měl kloučka od prvního okamžiku rád, i když byl na ose vah. Snad to bylo opravdu volání krve, snad v něm cítil i dědictví po krásné Martě. Měl radost z Jeníčka, bolest z osudu Martina. Kolébával pak kloučka na kolenou a zpíval o husarech a jejich krásných koních, hned zase Martiny písně o lásce, písně toužící. S Annou koupával hošíčka a on se smál, zaplakal, když ho ukládal ke spánku. Hošíček se už také snažil opakovat po něm modlitbičku a plakal, když mu některý veršíček vypadl z paměti, ale smál se, když vyprávějící Petr ho učil o vraném spřežení.

Jakub by potřeboval vřelé sdělení. Ten neznámý v kočáře je snad dědem Martiným, chůva mluví naučenými frázemi. Marta se záhadně odcizila milenci i synkovi. A on, Jakub, má jen povinnost být otcem chlapečkovi, o kterém ví, že má jen modré oči po dědovi a tátovi. Ani otisk pečeti Martina prstenu nemá, jen povinnost věřit.

Přešel podzim. Vánoce se ohlásily spoustami sněhu. Ale i tak přiběhl blázen Filip. Nohy měl ovázané pytlovinou, však ani ve sněhu se nebojí běhat bos. Mína a Petr ho učili zpívat koledu o pastoušcích, Anna o tiché, svaté noci, ale blázen Filip si skládal koledy sám, blázen umí více než lidé s čistou myslí.

I Jakubův smutek Vánocemi poroztál. Když Filip odběhl koledovat do dalších domovů, Jakub vyňal z truhly safiánový sáček a počítal křížové tolary. Bylo jich přesně tolik, kolik je dnů v roce. Ale malý Jeník asi neměl ty sloupečky stříbra nijak rád. Jednou je smetl ručičkou na zem a Jakubovi dalo dost shýbání, aby je opět posbíral. A několik se jich zakutálelo pod těžkou truhlu, posbírá je za světla příštího dne. A pak na ně pozapomněl. Však chůva Anna je prý placena pánem, snad dědem Martiným, o nějaký tolar na Rohu není nouze.

Kdysi starý Kryštof Pen doplnil figurkami pro Roh veliký betlém. V jesličkách byla kolem Ježíška svatá rodina, na stupínkách kolem stáli pastýři a darovníci, nad nimi se vznášeli andělé, na pláních se pásli kozlíci a samozřejmě i kravičky, bylo to přece na Rohu.

Na svátek Tří králů zasvítily do podstropního šera i hermelínové pláště a barevné suknice figurek tří králů. Na ně Petr dával vždycky obzvláštní pozor. Když na jaře vracel betlém do bedny, figurky králů ukládal zvláště do koudele, aby se nepoškodily.

Ale na Roh přicházeli i živí tři králové. Byli to kluci z dolních chalup. Tátovy košile jim sahaly po kolena, šátek na hlavu přehozený přes ramena byl plášť, královským odznakem byla papírová koruna. Měli přimalované vousy a ten třetí vzadu byl v obličeji zmazán sazemi, no přece Baltazar. Když přezpívali svou koledu, Baltazar shodil pláštěnku i korunu a udělal přemet jako cirkusák. Jeníček se mohl usmát. Když chlapci odešli, dobrý Petr mu pro radost dělal stejnou podívanou s třemi králi v betlémě. Černého krále opatrně vzal, udělal s ním v ruce přemet a zase jej opatrně postavil na místo, kam jako černý vzadu patřil. Jeníček pak u betléma často chtěl, prstíky to naznačoval a dětskou hatmatilkou se snažil vyjádřit, že i ten dřevěný Baltazar by měl zase přetočit přemet. A co by Petr neudělal pro milované pachole. Vzal figurku do svých kostnatých prstů, naznačil přemet a zase ji postavil na místo vzadu. A všichni se pak smáli a byli šťastní.

Jenže. Jednou choval Petr Jeníčka na ramenou a přitom měl nedorozumění s Annou. Šlo o doplňování kotle čerstvou vodou, Anna jí neuměla podle starého pastýře šetřit. Byl tak zabrán do sporu, že ani nevěnoval pozornost klučíkovi, který naznačoval, že „kál“ má udělat „hopla“. A tak kluk zastoupil svého starého chráněnce a udělal „hopla“ s „kálem“ sám. Ten se taky přemetl, ale pak nedopadl do betléma, ale na podlahu. Urazil si ručičku i s „myrhou“. Zbožný Petr se rozhněval doopravdy. Ne na Jeníka, ale na Annu, že kvůli ní nemohl hošíčka hlídat. Oni i mužští někdy mají pomýlené myšlení. Byla z toho mrzutost. Ale bylo to na Rohu, tam měl každý spor krátké trvání.

Když se překulil přes Hory první zimní měsíc a Roh zapadl ve spoustách sněhu, Petr i Mína měli upředeno mnoho přaden lnu a Jakub pospravil všechno nářadí, byla zima už k nepřečkání. Čítali ve starých kronikách a Jakub často, vlastně pořád snil.

Žije Marta? Vždyť ani Anna, ani tajemný dárce tolarů neřekli nic určitého. A snění nezrodí vždy dobré nápady.

Když duben zaťukal na ledy a osvobodil vody, i kleč si oddechla. Zase jako před třemi lety chodil kolem Modrého jezera v naději, že snad znovu uvidí Martu. I do Liščí rokle se vydal. Vila, kde před dvěma lety byla domovem Marta, už neměla žádného obyvatele. Prý už přes rok, řekl mu šenkýř Kep. Hned nabízel vína domácí i francouzská, ale Jakub s pitím skoncoval. Sešel do Města, poptával se po známých, ale každý jen pokrčil rameny. I zámek byl jako zakletý. Vrátný mluvil cizokrajnou řečí, ale když zaslechl slovo Marta, pokýval hlavou, usmál se a mávl rukou k nížině.

„Marta pryč. Emerika.“

Jakub si vzpomněl, že se mu Marta několikrát vyznala o své touze k zámořské zemi. Jednou prý se tam také podívá. Pozná cizí kraje a lidi, ale tady na Horách jí je stejně nejlépe. A tak si Jakub uvědomoval, že ani Marta nemohla o sobě rozhodovat. Byl tu starý muž zahalený do plédu a chráněný černým kočárem nebo bílým dostavníkem.

Jakub si předsevzal, že se do Ameriky za ní podívá, jen co synáček doroste. Hodně mu poradila chůva Anna. Cestovní doklady, peníze, mapy, vše si obstarával. Jen anglicky neumí, ale snad získá učitele jazyka mezi horníky, mluví všemi možnými řečmi. I mapu Ameriky si vzal na pomoc, lodní spoje na ní byly vyznačeny, Hamburk, Amsterdam, Londýn a pak ohromný světadíl, kde se mluví anglicky a španělsky a tam prý je Marta.

Šenkýř Kep ho opět mile přivítal, víno nalil a na dotaz na možného učitele si tvář opřel o dlaň, listoval v paměti a pak sdělil:

„Snad střelmistr Mac Donald, jestli ještě tu svou mateřštinu nezapomněl, v neděli sem chodívá.“

Vida, zase o krůček blíže k Martě.

S malým Janem si rozuměl. Miloval na něm Martiny vlasy, dolíčky na tvářičkách, i náladovostí připomínal zbožněnou milou. Zatím bude pokračovat ve stavbě nového Rohu. Jen se vtírala neodbytná myšlenka, kdo za jeho nepřítomnosti bude spravovat hospodářství. Snad by ho mohl zastoupit Prokop Rokol. Ale ten prý je teď šťastným dědečkem v chatě nad Bystřinou. Jistě by vypomohli synové Kryštofa Pena. Proslýchá se, že i nejstarší z nich se vrátí z vazby, neprokázali mu úmyslné zabití.

Jakub snad převzal od blázna Filipa i hru s časem. Neuvědomuje si, že než synáček doroste školního věku, uplynou léta, neuvědomuje si, že i Martě neubude let, že ji daleká země přetvoří, že zapomene píseň o poutníkovi, který zbloudil na slatinách, že daleké a široké moře pohltí vzpomínky na Modré jezero.

XVI

Jak časy plynuly, ztrácela se Jakubovi z jeho představ tvář Marty. Jen její tmavé oči viděl. Proč malý Jeník nemá černé Martiny oči? Snad Prozřetelnost jejich modří ověřuje Jakubovo otcovství. Jen když zašel k Modrému jezeru, vybavila se mu představa krásné Marty s rozhalenou košilkou, ozvala se písnička o poutníkovi, který zbloudil na slatinách. Byla to představa krásná, ale truchlící. Zbýval jen sen a touha. A také synáček, který připomínal svými výlevy a úsměvy dívku a dnes ženu, která možná je a spíše není. Snil o daleké zemi, o cestách po horách i po dolách, ale byl jí ze dne na den vzdálenější. To jistě Hory přemáhaly lásku, která mu před třemi roky nastražila pytlácké oko. Vlastně se už zapomněl upřímně zasmát. V úsměvu se často skrývá smutek.

Hory dál vkládaly do jeho cest nástrahy, které by měly a mohly zatemnit obraz krásné Marty. Vždyť na světě jsou i jiné ženy. Ale také tu jsou dny plné jasu. Jsou tu i mlhy, voní potoky a jeřáby, tetřívci každým rokem tokají a vždy nacházejí své slepičky.

Sedal nad plánem nového Rohu, sny o Martě stavěl na snech o novém sídle, čistém a voňavém. Jednal s tesaři a věřil v návrat dívky s tmavýma očima. Ke starému Rohu svážel seno ze svých luk, kupoval i píci od sousedních statků a v nepřístupných svazích budoval stohy sena, nasazoval jim drnové čepice, jak to dělával jeho děd a otec. V zimě pak na sáních sveze záplavy voňavých darů luk ke starému Rohu. To snad opravdu Duch Hor předvídal budoucnost a řídil jeho kroky.

Ale pak přišel rok, jakého nebylo pamětníka. Jarní deště byly skoupé a po nich nebylo mraků, které by napojily žíznivá vrchoviště. Prudce ubývalo vod v bystřinkách a slatinách, louky žloutly, pstruzi hynuli a čížci na olších u vysychajících potůčků měli jen krátkou písničku: „Pít! Pít!“ Tam, kde senoseče jiná léta voněly jako toužící dívčiny, byly jen skrovné trsy travin, rdesno nemělo sílu, aby vykvetlo růžovými kartáčky, i bučiny byly stříbrné kůrou svých kmenů, žíznivé slunce neznalo slitování.

Hospodáři se modlili i rouhali, to léto a podzim byly horší než všechny zimy. Zima ničí a zabíjí jen ve vráskách lavinových polí, suché léto přikrývá kraj horkou dlaní a pálí a ničí.

Jakub měl několikaleté zásoby píce ve stozích, zatím nemusel snižovat stav svého stáda, nemusel odprodávat za nízké ceny chovné jalovice jako drobní kravičkáři v jeho sousedství. Těm už zbývaly jen oči pro pláč.

Když nastaly podzimní deště, louky se zazelenaly, jako by chtěly odčinit jarní a letní zahálčivost, ale radostné uvolnění přerušily časné sněhové přeháňky. Do Hor se nastěhovala hladová bída. Nejhůře bylo čeledi, která ztratila práci i chléb. Mlela kůru stromů, pařila usušenou lebedu, aby zahnala hlad. Moudrý Petr vybíral ze vzpomínek poznanou moudrost.

„Je zlý čas. V něm je vždycky lepší dát než být okraden.“

A Jakub dával. Měl přece stovky tolarů, půjčoval nenávratné částky, a přesto mnozí nepřijímali jeho účast s povděkem.

„Jsme přece všichni pod jedním Bohem. Proč několik vyvolených má mnoho a tisíce chudáků hladoví?“

Pak i na Roh přišly zprávy o rebeliích a hladových stávkách, místo koled zpívali lidé v kraji o účtování s bohatci. Na Horách se ujala píseň O Králi Marokánském. Podle ní v dalekém Maroku vládne přímý potomek krále Baltazara. Je spravedlivý, mocný a cítí s chudými. Až bude nejhůře, přijde v čele neporazitelného vojska Král Marokánský a nastolí časy míru a obecného blaha. Ta píseň je nesmírně dlouhá, ale po chalupách si ji lidé opisují. Má mnoho slok, slibuje nebeský klid, ale ani starý kantor ve Svatém Petru jí nerozumí. Však ani modlitbám se nemusí rozumět.

Ti méně pokorní zpívali písně buřičské. Jejich ozvěna nedolehla na Hory, ale v krajském městě muselo zakročit i vojsko, aby byl obnoven starý řád.

Sloupeček tolarů se v Jakubově truhlici povážlivě snížil. Jakub byl pamětliv Petrovy moudrosti, že lépe je darovat než být oloupen. Ale pak přijel pán s četníkem. Zase černým kočárem, ale s hnědými koňmi. Ten komisní pán měl přesný soupis počtu dvakrát tři sta šedesát pět tolarů, které Jakub pro Jana dostal, aniž by odvedl císaři pánu náležitou daň. Byla to částka i s pokutou nemalá, pohltila komínek zbývajících stříbrných Janových tolarů, nestačil ani míšek mincí z Jakubových peněz.

„To je málo!“ houkl výběrčí.

„Ještě tři tolary. Nebo dám odvést tvé tři dojnice, máš pořád z čeho dávat. Dostal jste dvakrát výchovné na chlapce Jana. Všechno víme, víme i to, že vám pan hrabě už tolary dávat nebude. Přesídlil k moři. Syna jeho ženy jste přijal za svého syna. Ledaže se zřeknete jeho otcovství, pak bych vám vrátil celou daň a vzal si chlapce. Zle se u nás mít nebude. Spíše líp.“

To neměl pán v krajkové košili říkat. Jakub napřáhl ruku jako k úderu, ale strážmistr mu nastavil pažbu pušky.

„Kdo vlastně jste, že si hrajete se zákony jako hráč karet?“

„Zastupujeme zákon,“ usmál se docela přátelsky četník.

„To dítě je podle zákona teď vaše. Ale vy je můžete podstoupit pravým příbuzným paní Marty. Věřte, ona ví, kdo je otcem, a ví, že stavíte nový Roh. Všechno ví, byť byla daleko za mořem. Právně všechno vyřídí přítomný pan magistr a do několika dnů si přijedou pro malého Jana i jeho opatrovnici.“

Jakub byl zaskočen. Zbortil se mu sen o krásné Martě, snad matce, spíš maceše chlapce, který mu teď byl dražší než všechno jiné.

„Jan je můj,“ zasípal Jakub.

„Je můj a bude, i když si vezmete na pomoc všechny zákony této země. Je můj. Má mé oči, mou krev, cítím, že už vrostl do starých roubení Rohu. Vyřiďte paní Martě, že Jan mi je dražší než mé stádo, živější než vzpomínka na Modré jezero a že u mne už zapomíná při smíchu plakat. I já se už naučím smát. A bez obav si běžte vybrat z mého chléva dobytčata v ceně tří tolarů.“

Cizinec, dosud komisní a studený tak, jako by ho ovál zimní chlad, náhle změnil výraz i tón.

„Ty dlužní peníze nám splatíte, až prodáte řezníkovi. Nebudete to mít jednoduché, skot se dnes dá levně nakoupit. Ale má nabídka platí, vraťte Jana do rodiny paní Marty. A mně buďte vděčný, že jsem vám dal zprávu, že paní hraběnka žije. A že i vzpomíná.“

Jakub si také vzpomněl. Ty stříbrné tolary, které kdysi neposedný Jeník smetl ručičkou na zem, se tenkrát přece zakutálely pod truhlici. Dnes při plném světle Jakub truhlu odsunul. Opravdu, ve škvíře mezi prkny ležely tři tolary, čisté, stříbrné, tvář panovníka na rubu toho nejlesklejšího se smírně usmívala. A usmíval se i pán a strážmistr. Nakonec ještě dlouho poseděli u prostřeného stolu. Čekali, až si pěstounka Anna zabalí své věci a rozloučí se s obyvateli Rohu. Neradi ji vyprovázeli, přirostla všem k srdci a byla další dobrou duší na statku. Ale nebylo zbytí, byla odvolána k jiné službě, na Roh už apanáž nebude docházet.

Těmi třemi tolary Jakub vykoupil své smutné vzpomínky a získal jistotu, že Marta žije. Žije a možná se vrátí. Matka, třeba hraběnka, jde vždycky za dítětem, které poodběhlo.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .