Horror School

Podezřelý šprt

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Charles Gilman, Eugene Smith

Horror school – Podezřelý šprt – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu

věnuji

svým rodičům.

PRVNÍ

„Nehýbej se.“

„Co se děje?“

„Něco ti sedí na krku.“

Glenn Torkells si sáhl na krk. „Nic necí–“

„Opatrně!“ varoval ho Robert Arthur. „Je to nějaký brouk nebo co.“

„Jaký?“

Robert si nebyl jistý. Tvor měl dvě křídla, zářivě červený zadeček a žihadlo. „Myslím, že je to vosa.“

Glenn ztuhl. Každý dvanáctiletý kluk na světě ví, že zásadním pravidlem, jak si v takovém případě počínat, je zůstat úplně bez hnutí. Když necháte vosu na pokoji, nakonec o vás ztratí zájem a odletí.

Ale tahle ne. Zdálo se, že právě tahle vosa považuje Glennův zátylek za báječné místo k odpočinku.

Oba chlapci stáli na fotbalovém hřišti před Lovecraftovou základní školou. Měli právě hodinu tělocviku. Glenn až do této chvíle chytal v brance a Robert byl v pozici obránce. Ostatní spolužáci sledovali z opačné strany hřiště, jak Lynn Scott kope penaltu. Tělocvikář Glandis krátce pískal na píšťalku a pokřikoval: „Dělej! Dělej! Dělej!“

Bylo úterý dopoledne, začátek listopadu.

„Je tam ještě?“ ptal se Glenn.

„Jo,“ řekl Robert.

„Co dělá?“

„Nic.“

„Zkus ji odhodit.“

„To jako rukou?“

„Ne, asi nohou. Cos myslel?“

Robertovi se nechtělo sahat na vosu holou rukou. Hlavně proto, že ji nebylo za co chytit. Hlavu měla moc malou. Křídla tenoučká. Červený zadeček posetý ostrými bodlinami jako dikobraz.

„Možná by ses měl pohnout,“ radil Robert. „Kdyby ses třeba točil dokola, zamotala by se jí hlava a spadla by.“

Glenn rozpažil a začal provádět jakési nemotorné piruety. Točil se stále rychleji, ale vosa se ani nehnula. Najednou kolem něj proletěl míč a zatřepal se v síti.

„OBRANA!“ zařval tělocvikář. Rozběhl se přes hřiště k nim a mával přitom psací podložkou jako praporem, aby upoutal jejich pozornost. „Co to tu hernajs vyvádíte?“

Glenn neodpověděl; pořád se točil dokola.

Učitel měl na sobě své obvyklé bílé tričko a červené trenýrky. Po škole se šuškalo, že nosí trenýrky celý rok, i v zimě, dokonce i v těch nejkrutějších sněhových vánicích, které ve východní části Spojených států zvané Nová Anglie bývají. „Co se Torkellsovi stalo?“ ptal se.

„Má za krkem vosu,“ hlásil mu Robert.

To už se ke Glennovi seběhli i ostatní spolužáci, ukazovali na vosu a překvapeně vykřikovali. Jeden přes druhého povykovali, že tak velkou vosu v životě neviděli a že její bodnutí nejspíš vyvolá otravu nebo bude aspoň příšerně bolet.

„Torkellsi!“ křikl tělocvikář. „Přestaň se točit a pojď ke mně. Ukaž, podívám se na tu potvoru!“

Glenn k němu vrávoravě došel, protože se mu z těch piruet točila hlava. Trenér mu nakoukl za límec a vosa podrážděně zabzučela, varovala ho, aby se nepřibližoval.

„Páni!“ zvolal tělocvikář. „Odkud to přiletělo?“

Robert ukázal směrem k nebi.

„Můžete ji, prosím vás, odhodit?“ požádal ho Glenn.

Učitel vosu obhlížel ze všech možných úhlů. „To asi není dobrý nápad.“

„Ale já nechci, aby mě bodla.“

„Víš, o to právě jde,“ vysvětlil trenér. „Ona tě už bodla. Teda právě teď tě bodá.“

„Cože?!“

Spolužáci se tlačili blíž, aby lépe viděli, ale učitel je zadržel v bezpečné vzdálenosti. Robert si všiml, že se pod vosím zadečkem tvoří kulatá červená skvrna; nejdřív byla velká jako desetník a každou vteřinou se zvětšovala.

„Mohl bych ji praštit tou podložkou,“ vysvětloval učitel, „ale mohl bych žihadlo zlomit. Pak by se nedalo pěkně a čistě vytáhnout.“

„Klidně to riskněte,“ pobízel ho Glenn. „Hlavně ji odežeňte!“

Vosa znovu zabzučela, tentokrát hlasitěji.

„Tak dobrá, budu počítat do tří,“ rozhodl učitel. Zvedl ruce a držel teď psací podložku nad hlavou. „Připraven?“

„Ano, ano, už to hlavně udělejte!“

„Jedna…“

Glenn se chytil břevna branky, rozkročil se, aby nabral rovnováhu, a zavřel oči.

„Dvě…“

Robert taky skoro zavřel oči. Měl dojem, že se na to nedokáže dívat.

„Tři!“

DRUHÁ

A právě v tom okamžiku – těsně před tím, než trenér stačil praštit Glenna do krku podložkou – vosa spadla do trávy a zemřela.

„Tak na co čekáte?“ zaječel Glenn. „Dělejte! Práskněte ji!“

„Je po ní,“ řekl Robert.

Glenn otevřel oči a zamrkal.

Trenér se shýbl a zvedl vosu za křídlo. Bylo to zvláštní, ale červená barva z jejího tělíčka vyprchala; teď se podobalo uschlému šedému lusku. „No to mě podržte. Jak ti je, Torkellsi?“

Glenn si přitiskl prsty na štípanec. „Nic moc.“

„Měl bys jít na ošetřovnu. Robert tě tam dovede. A tohle vezměte s sebou.“ Podával jim mrtvou vosu, ale ani Glenn, ani Robert na ni nechtěli sáhnout. Trenér rozzlobeně vyškubl z podložky jeden docházkový list, vosu do něj zabalil a podal balíček Robertovi. „Tak, a upalujte! Mohlo by to být vážné.“

Kluci vykročili ke škole, a když Glenn zakopl o vlastní nohu, Robert ho chytil za rameno. „Je ti špatně?“

„Je mi divně,“ přiznal se Glenn. „Takové hrozné horko.“

„Nezastavuj se,“ řekl Robert.

Vešli do školy postranním vchodem. Byla to nová budova, dostavěli ji ani ne před třemi měsíci a vybavili nejmodernější technikou. Na chodbách visely televizní obrazovky s vysokým rozlišením, šatní skříňky měly dokonalé bezpečnostní zámky a každá učebna byla vybavená spoustou počítačů. Ale všechny tyto vymoženosti maskovaly hrozivé tajemství.

Po celé Lovecraftově škole byly ukryté tajemné „brány“, které vedly do jiné dimenze – do jakéhosi světa uvnitř našeho světa, kde žil šílený fyzik jménem Crawford Tillinghast a měl v plánu zničit lidskou rasu. Vytvářel celou armádu démonů a příšer, dával jim lidskou podobu a vysílal je do školy. Někteří vypadali jako učitelé, někteří jako žáci. Nebezpečí se nacházelo všude kolem a nikomu se nedalo věřit.

„A co paní Mandisová?“ zašeptal Glenn. To už po pár minutách dorazili k ošetřovně, ale Glenn se přede dveřmi zarazil. „Co když je taky jednou z nich?“

„To poznáme, jestli se nás bude snažit kousnout,“ odpověděl Robert, ale žertoval jen napůl. „Pojď.“

Se školní zdravotnicí se setkali poprvé. Robert čekal, že paní Mandisová bude mít uniformu zdravotní sestry, takovou, jakou nosí ošetřovatelky v nemocnici. Ale vypadala spíš jako máma nějakého žáka, byla oblečená v halence a sukni.

Uviděla Glenna a vyskočila ze židle. „Co se ti stalo?“

Robert jí podal vosu. „Tohle ho bodlo. Před pěti minutami to mělo červenou barvu.“

Paní Mandisová je rychle odvedla za plentu a řekla Glennovi, aby si lehl na lůžko. „Máš alergii na bodnutí hmyzem?“

„Myslím, že ne.“

„Už tě někdy něco píchlo?“

„Takhle ne.“

„Jak ti je? Bolí tě hlava, je ti na zvracení nebo se ti špatně dýchá?“

Glenn se poškrábal na hlavě. „Ne.“

Posvítila si na štípanec lampou a pozorně si ho prohlížela pod lupou. Místo na krku bylo zarudlé, skoro fialové, vlastně se změnilo v napuchlou bouli. „Žihadlo nikde nevidím. To je dobře.“ Otevřela sáček s ledem, naplnila jím žínku a přitiskla ji na skvrnu. „Přestane ti to otékat. Bolí tě něco?“

„Jen to bodnutí. Jako by mi hořel krk.“

„Zkusíme něco proti alergii.“ Sundala ledový obklad a vymačkala na ránu trochu jakéhosi bílého krému. „Uvidíme, jestli to pomůže.“

Robert se bál, že ho paní Mandisová pošle zpátky do hodiny tělocviku, tak se tvářil, že ho všechno kolem zajímá. Obešel ošetřovnu a pozorně si prohlížel všechny plakáty týkající se ochrany zdraví. Došel tak až k nejbližšímu oknu, do skla narážely tři tlusté mouchy, pořád dokola. Zoufale se chtěly dostat ven.

Robert se natáhl, že okno otevře, ale paní Mandisová ho zarazila: „Nech je být,“ řekla. „Nechci, aby mi tu poletovaly.“

Robert si v té chvíli uvědomil, že se mýlil. Ty mouchy byly venku a snažily se dostat dovnitř. Vrhaly se proti sklu takovou silou, jako by ho chtěly prorazit.

Byla by to zajímavá podívaná, kdyby to nepůsobilo tak divně.

„Jak se cítíš?“ ptala se paní Mandisová Glenna. „Pomáhá to?“

Poškrábal se ve vlasech nad krkem. „Nezdá se mi.“

„Nejspíš bys měl jít domů,“ usoudila a sáhla po telefonu. „Jaké má tvoje maminka číslo?“

„Ona žije v Arizoně,“ vysvětlil Glenn.

To bylo jediné, co Robert o Glennově mámě věděl: žila na druhém konci Spojených států a už byla pryč dlouho. Glenn o ní nikdy nemluvil, a tak se ho Robert ani na nic nevyptával.

„A co tvůj otec?“

„Ten je v práci.“

„Můžu mu zavolat?“

„Jeho šéf to nemá rád. Když tátovi někdo volá, musí se zastavit všechny stroje.“

Pan Torkells pracoval v Dunwichi v továrně na kosmetiku, byla to poslední továrna, která tu v okruhu sedmdesáti kilometrů ještě fungovala. Plnil šamponem malé sáčky, které se pak vlepovaly do časopisů jako vzorky zdarma. Glenn se někdy vytahoval, že si nikdy nemusejí kupovat šampon v obchodě, protože mají doma v koupelně tisíce vadných sáčků.

„Tohle je mimořádný případ,“ poučila ho paní Mandisová. „Jaké je číslo do té továrny?“

Glenn se zas poškrábal na hlavě. „Já nevím.“

„Pořád se škrábeš ve vlasech,“ všimla si. „Něco tě tam svědí?“

„To nic není,“ řekl Glenn. „Svědí mě to už celý týden.“

Paní Mandisová si navlékla gumové rukavice a namířila světlo lampy Glennovi na temeno hlavy. Pak mu hřebenem prohrábla blonďaté vlasy. „A jéje,“ řekla s povzdechem.

„Co tam vidíte?“ zeptal se Glenn.

„Hejno maličkého hmyzu bez křídel,“ vysvětlila. „Vši.“