Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rekonstrukce roubených staveb

Jan Pešta

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5099. publikaci

Odpovědný redaktor Vladimír Mikeš

Sazba Martina Mojzesová

Jazyková korektura Pavlína Zelníčková

Recenze prof. Ing. arch. Jiří Škabrada, CSc.

Fotografie na obálce autor

Fotografie v textu z archivu autora, pokud není uvedeno jinak

Ilustrace z archivu autora, pokud není uvedeno jinak

Počet stran 304

První vydání, Praha 2013

Vytiskla tiskárna PBtisk, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Design © Martin Sodomka 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-3239-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978-80-247-8416-8 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8417-5 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Tato publikace by měla být pomyslným ukazatelem na rozcestích, kterými bude majitel roubené stavby (nebo i stavitel hledající inspiraci) při její opravě procházet, od samotného představení roubené architektury přes počáteční úvahy, přípravu stavby až po řešení zcela konkrétních praktických problémů. Stavebníkovi umožní nahlížet řemeslníkům či stavební firmě „pod ruce“, což není určitě na škodu, a případně si i určit podmínky, jak by měla být stavba opravena. Zručný „chalupář“ v ní může najít praktické ukázky stavebních postupů, z nichž mnohé pak bude schopen sám realizovat. Kniha může být inspirací i pro specializované stavební firmy nebo projektanty hledající poučení v historických stavebních postupech a technikách.

Knížka samozřejmě vzhledem ke svému rozsahu není, a ani nemůže být vyčerpávající – mnoho témat praktické obnovy spíše otvírá a ukazuje škálu řešení. I tak by ale měla být praktickým návodem, který čtenáře provede úskalími chybných postupů a ukáže mu různé možnosti bezpečné cesty k cíli, kterým je kvalitně a bezchybně opravený, krásný historický roubený dům.

Publikace tohoto druhu samozřejmě není v české bibliografii zdaleka první. Z novějších knih bychom měli zmínit alespoň Lidová stavení od Václava Hájka, patřící do produkce nakladatelství Grada. Řada starších publikací je orientována primárně na dřevostavby, od nich se nově vydávaná příručka liší důrazem na obnovu historické roubené architektury – tedy roubených lidových staveb. Zvláštní pozornost zasluhuje společná publikace Svatopluka Voděry a Jiřího Škabrady Vesnické stavby a jejich úprava (SZN, 1975), která si jako jedna z mála v době svého vzniku zachovala vysokou odbornou úroveň a na rozdíl od mnoha jiných publikací nesklouzla k mnohdy pokleslému „chalupářskému“ či „chatařskému“ stylu.

Již mnoho let u nás vychází také hobby časopisy věnované bydlení a především chalupářství – tedy rekreačnímu „druhému“ bydlení. Výsadní místo mezi nimi zaujímá dvojice časopisů Chatař & chalupář a Domov. Své články zde v průběhu let publikovala řada odborníků zabývajících se lidovou architekturou, památkovou péčí nebo problematikou venkova (patří k nim i autor této publikace). Na druhou stranu, i zde některé příspěvky občas uklouznou do polohy kýče. Zárukou nejsou ani technické rady, mnohdy vázané na skrytou reklamu výrobců novodobých sanačních technologií.

V poslední době se velmi rozšířilo též spektrum internetových stránek věnovaných stejné problematice. Zejména jejich diskusní fóra jsou doslova nabitá informacemi, zkušenostmi a nápady, jak vyřešit každou konkrétní situaci. Pro laika je obtížné se v takto širokém spektru názorů byť jen základně zorientovat, neboť návody si mnohdy protiřečí a vypovídají o zkušenostech či jen domněnkách jejich pisatelů. Ty mohou vyplývat i z rozdílných stavebních zkušeností a podmínek, ovšem zobecnit je a najít mezi nimi univerzálně platný návod je téměř nemožné. Každá historická stavba je totiž originálem – liší se nejen svou dispozicí, technologií provedení a dobou vzniku, ale též terénními a klimatickými podmínkami apod.

Své metodické publikace s návody, jak přistupovat k tradiční vesnické architektuře, v poslední době vydávají i jednotlivé regiony, orgány státní správy a samosprávy a další instituce. Jedná se např. o prakticky laděné publikace či jiné informační materiály o tom, jak stavět na území konkrétní chráněné krajinné oblasti, národního parku nebo specifického regionu (v poslední době vzniká podobná iniciativa např. v česko-německém pomezí v kraji tzv. podstávkových domů). Přes nesporně pozitivní vliv však mají tyto publikace jen omezenou platnost – především z hlediska územního. Zásady platné v Krkonoších nemusejí platit na Šumavě a naopak. Podobné je to s odbornými příručkami věnovanými dřevostavbám, přírodním stavebním materiálům apod. – ty se vesměs zaměřují na novostavby a nové technologie využívající tradiční postupy, avšak nemají univerzální platnost.

Tato nová publikace se snaží zaplnit citelnou mezeru, která v poslední době vznikla díky absenci univerzálního návodu, jak přistupovat a jak zacházet s historickými roubenými stavbami. Část textu, především praktické kapitoly věnované stavbě samotné vycházejí z některých článků publikovaných v časopisu Chatař & chalupář. Jsem si vědom omezené platnosti mnoha závěrů v této publikaci. Zvláště technologické sanační postupy se mohou lišit a zkušenosti s nimi mohou být různé. Obecně se přikláním k využívání tradičních technologických postupů s minimem chemické konzervace a omezením razantních zásahů. V publikaci se tak snažím uplatňovat názor, že historická stavba by se měla opravovat stejnými technologickými postupy, jakými vznikla.

Úplně se však moderním technologiím vyhnout nemůžeme, proto jsou okrajově také zmiňovány. V rámci zachování objektivity jsme se snažili vyhnout konkrétním obchodním názvům sanačních prostředků. Navíc kvůli měnícímu se sortimentu výrobků by tyto kapitoly rychle zastaraly, zatímco kapitoly popisující historické tradiční technologie mají víceméně univerzální platnost. I u nich však můžeme nalézt celou škálu osvědčených a prověřených postupů, které si často protiřečí. Mnohdy tak nezbude než se řídit zdravým selským rozumem. Kromě ideálního řešení uvádíme někdy také kompromisní technologické postupy, které dle našeho názoru stále vedou k relativně uspokojivému výsledku a jsou při realizaci snazší nebo levnější.

Větší pozornost je také věnována architektonickému řešení stavby a detailů, až po zdánlivé drobnosti – ovšem vždy se jedná o prvky, které ovlivňují především vzhled (ať již exteriéru, či interiéru) a případně konstrukční řešení stavby, nikoli dispoziční otázky. Obecnou dispoziční problematiku ponechávám na odborných publikacích věnovaných především obytným domům.

Publikace je strukturována tak, aby mohla sloužit jako praktický návod komukoli, kdo jej bude potřebovat. Jedná se především o šťastné majitele roubených stavení, kteří jsou natolik osvícení, že se rozhodnou dům zachovat v jeho historické kráse a budou jej opravovat historickými technologiemi. Inspirovat se mohou též projektanti bez větších znalostí historických technologií nebo začínající pracovníci památkové péče, správ chráněných krajinných oblastí a národních parků – tedy všichni, kterým leží půvab tradiční roubené venkovské architektury na srdci. Naopak příznivci radikálních řešení, moderních technologií a soudobých technických řešení zde inspiraci nenajdou.

Kniha je rozdělena do tří základních částí. První, úvodní část je věnována problematice roubených staveb obecně – tedy jejich historii, regionálnímu rozšíření v Čechách, na Moravě i jinde v Evropě a jejich ochraně. Druhá část je věnována přípravě stavby – tedy především průzkumným a projekčním pracím a všemu, co s tím souvisí. Třetí, nejobsáhlejší část řeší stavbu samotnou a měla by být praktickým návodem pro řešení různých stavebních detailů nosných konstrukcí i drobných detailů stavby.

Jednotlivé kapitoly jsou krátké a věnují se konkrétním technickým řešením. Každá kapitola obsahuje jednak srozumitelně napsaný text doplněný ilustrativními fotografiemi a jednak upozornění na nejdůležitější zásady a také na nejčastější a nejzávažnější chyby, s nimiž se v praxi setkáváme. Knihu doplňuje rejstřík a přehled základní literatury.

Na závěr ještě poznámka k dokumentačnímu materiálu. Na obnově mnoha objektů v knize prezentovaných jsem spolupracoval jako památkový architekt, případně konzultant či zpracovatel průzkumů. Další materiál laskavě poskytl můj kolega a dlouholetý přítel Tomáš Efler, který přispěl i svými radami a konzultacemi. Ne všechna témata je možné zdokumentovat a předvést na těchto objektech. Proto jsme si museli „vypůjčit“ dokumentační materiál i z jiných staveb, na jejichž obnově jsme se přímo nepodíleli, a neznáme tedy ani okolnosti rekonstrukce, předchozí stav objektu apod. Týká se to jak příkladů pozitivních, tak i negativních. Věříme, že obrazový dokumentační materiál poslouží pro dobrý účel, a doufáme, že se nikoho osobně nedotkneme. Protože si jsme vědomi citlivosti některých fotografií, zásadně ctíme „anonymitu“. Veškeré objekty použité ve fotodokumentaci (s výjimkou úvodních kapitol věnovaných regionům) proto uvádíme jen základním regionálním určením, zejména u citlivých fotografií interiérů jsou jméno lokality i číslo popisné samozřejmě zamlčeny.

Nakonec ještě terminologická poznámka: rekonstrukce v názvu knihy není z hlediska ochrany památek ideální. Rekonstrukce znamená ve skutečnosti „znovupostavení“ stavby. Lepší by tedy bylo použití slova „oprava“, protože se však jedná termín zažitý a všeobecně známý, budeme ho používat nadále i v textu.

Přeji všem čtenářům mnoho radostných chvil a úspěchů na stavbě i mimo ni.

Jan Pešta

Obr. 1 Roubená architektura vždy spoluvytvářela obraz venkova v českých zemích. V posledním půlstoletí mnoho staveb zaniklo, jiné byly nenávratně přestavěny. Harmonickou podobu venkova tak v mnoha případech už můžeme obdivovat již jen na starých fotografiích (na snímku z počátku 20. století usedlost ve Stéblovicích na Sobotecku; dům dosud stojí). Fotografie neznámého autora, ze sbírky FA ČVUT v Praze.

1
Roubené stavby – historie a regionální typologie

1.1
Roubená architektura

Velkou část zástavby našich vesnic i menších měst tvořily v minulosti objekty postavené roubenou technologií. Za roubené – či srubové – považujeme takové stavby, které mají stěny sestavené – obvykle bez doplňkového spojovacího materiálu – z vodorovně ukládaných, různě opracovaných kmenů či klád. Dodnes se v mnoha regionech můžeme setkat s větším množstvím historických roubených staveb, v současné době ponejvíce sloužících druhému, tedy rekreačnímu bydlení. Roubená architektura prostupuje nejen území České republiky, ale i velkou část Evropy.

Obr. 2 Roubený vesnický dům, dnes trvale obývaný a udržovaný laskavými majiteli, spoluvytváří nezaměnitelné přívětivé a útulné „obytné“ prostředí, jakého novostavba nikdy nemůže dosáhnout (Olešná, Podbrdsko).

Roubená architektura prochází napříč dějinami minimálně od středověku a velké oblibě se těší, po nedlouhé přestávce posledního století, i v současnosti. Není divu, roubené stavby mají mnoho výhod. Jsou nejen esteticky zajímavé a přitažlivé, ale současně jsou postavené z ryze přírodního materiálu – dřeva, často ve spojení s dalšími přírodními materiály (hlína, kámen). V současné přetechnizované době, plné umělých materiálů a technologií, se tak nelze divit zvýšenému zájmu o bydlení či rekreaci v celodřevěných domech. Tradiční architektura je navíc pojítkem mezi námi a generacemi předků, v jejichž moudrosti a životním stylu hledá i dnes řada z nás inspiraci.

Rozšiřuje se tak poptávka po rekonstrukci historických roubených staveb a v neposlední řadě i po novostavbách postavených – lépe či hůře – tradiční roubenou technologií. Roubená technologie patří rovněž mezi stavební postupy s praktickou „suchou“ a velmi rychlou montáží, která není závislá na ročním období tolik jako běžné zednické práce.

Roubené stavby ovšem vyžadují také pečlivou, odborně prováděnou údržbu. V případě jakékoli větší rekonstrukce je žádoucí používat tradiční postupy, mnohé dnes již polozapomenuté. Poptávka po odborně provedených rekonstrukcích ovšem mnohdy naráží na nedostatek kvalifikovaných sil – realizačních stavebních firem i projektantů, kteří by měli zkušenosti s opravou historických dřevěných konstrukcí.

Stavební firmy jsou často zvyklé pracovat svými „osvědčenými“ postupy a práci si co nejvíce zjednodušovat bez ohledu na tradiční technologie. Přitom i v případě dřevěných staveb je na místě uplatňovat pravidlo, že historické či památkové objekty bychom měli opravovat za použití stejných technologií, jakými byly postaveny.

Řešení se zpravidla nabízí celá škála, přičemž ne vždy je z různých objektivních důvodů možné uplatnit to ideální. I hledání kompromisů k opravám historických objektů nedílně patří a nelze jej a priori zavrhnout. Přesto bychom měli být při výběru technologie opatrní a obezřetní, neboť ne všechny novodobé stavební postupy jsou v souladu s historickými a estetickými hodnotami, případně s technickými vlastnostmi roubených staveb. Chybně navržené nebo provedené úpravy, použití nevhodných materiálů, technologií apod. se může v budoucnosti vymstít.

ZAPAMATUJTE SI!

▶
Roubené stavby tvořily v minulosti podstatnou část stavebního fondu nejen českého a moravského venkova, ale i menších měst, zejména v severní, severovýchodní a východní části země.

▶
Tradiční architektura, k níž počítáme i roubené stavby, je pojítkem mezi naší současností a světem našich předků.

Obr. 3 Výjimečné je spojení lidové architektury, především roubené, s krajinným prostředím – v tomto případě je dokonalé (Telecí, Poličsko).

Obr. 4 S roubenou architekturou jsme téměř geneticky srostlí: i proto ji mnozí volí jako své obydlí (novostavba podstávkového domu podle projektu Ing. arch. Tomáše Eflera v průběhu realizace, Děčínsko).

Obr. 5 Ovšem když dva dělají totéž, není to vždy totéž… Z nepochopení a podivného vkusu investorů a z neschopnosti úřadů vznikají i takovéto novostavby tzv. „kanadských“ (či spíše „sibiřských“) srubů, které na české vesnici nemají co dělat (Broumovsko).

1.2
Roubená konstrukce

V českých zemích bylo dřevo až do konce 18. století nejobvyklejším stavebním materiálem na venkově, a to i v oblastech, které dnes vnímáme jako tradiční regiony zděné architektury. Na stavbu se používalo především rovné jehličnaté dřevo, pouze v některých specifických regionech s nedostatkem jehličnatých lesů to bylo tvrdé dřevo listnatých stromů, především dubové (k tomu podrobněji viz kapitolu 3.1 Dřevo jako konstrukční materiál).

Obr. 6 Roubená konstrukce nás provází od středověku a do konce 18. století představovala bezpochyby nejběžnější stavební postup na venkově. Na snímku jeden z našich nejstarších zachovaných domů ze 16. století (Lučice, Klatovsko).

Roubenou konstrukci je možné rámcově definovat jako stěnu postavenou z vodorovně umístěných masívních dřevěných prvků v různém stupni opracování – od jen nahrubo oloupaných kmenů, kuláčů (povalů), přes dvoustranně opracované („omítané“) trámce nebo fošny, ze všech čtyř stran opracované trámce s ponechanými přirozeně oblými rohy až po plně hraněné trámy. Jednotlivé prvky se častěji dotýkají jen na koncích (resp. ve spojích s ostatními stěnami – tedy styčnících).

Méně častá je varianta, u nás vázaná především na regiony s vyspělou tesařskou kulturou, kdy jednotlivé – zpravidla přesně opracované – trámce  spočívají na sobě navzájem v celé ploše vodorovných spár. Setkáme se s ní především v kontaktu s německou stavební kulturou – např. v severních Čechách (Šluknovský výběžek) nebo na Chebsku. Stavba z přesně hraněných trámů se objevuje i mezi roubenými domy mladší generace, typická je třeba pro novější architekturu Valašska. Spáry jsou v tomto případě minimalizované a zakryté trojúhelníkovými lištami, přichycenými k trámům drobnými dřevěnými kolíčky (klínky). Líc takové roubené stěny je pak téměř hladký. Je možné setkat se i se stavbou z jednostranně hraněných trámů (zpravidla stesanou stranou obrácených dovnitř stavby), které mají na vnější straně ponechanou více či méně neopracovanou oblinu. K příkladům patří roubené domy českého severu nebo některé roubené kostely (např. Guty v beskydském podhůří). V obou případech hladká stěna interiéru zajišťuje reprezentativní vzhled, umožňující pokročilejší povrchové úpravy.

Postupem času se zformovalo několik typů roubených konstrukcí, které se vzájemně odlišují především v charakteru rohových spojů. Nejjednodušší, nejprimitivnější a také nejarchaičtější je prosté překřížení (přeplátování) trámců (nebo jen neopracovaných kuláčů), v místě křížení zeslabených, jejichž konce se pak nechají volně přesahovat. Předpokládá se, že v období středověku byla tato technologie zcela běžná. V současné době je však na našem území tento typ roubení již vzácný, je možné se s ním setkat výjimečně na archaických domech Pošumaví a jihozápadních Čech nebo na primitivních, jen utilitárně řešených hospodářských stavbách (stodoly, seníky, chlívky, sušárny ovoce apod.). Tím se naše oblasti lidové roubené architektury liší např. od východní Evropy (Rusko, Ukrajina), kde je tento typ spojů mnohem běžnější. Nyní se k nám vrací v podobě aktuálně módních, v našem prostředí ovšem zcela cizorodých „kanadských“ či „finských“ srubů z neopracovaných kuláčů s velkými přesahy v nárožích.

Později se v nárožích používaly různé druhy rohových spojů, které svým tvarem stavbu vážou a zajišťují tak její stabilitu. U nás se nejčastěji setkáme s tzv. rybinovým spojem, odborně rohovým rybinovým přeplátováním, zjednodušeně rybinou. Svůj název dostala nepochybně podle tvaru rybího ocasu, tesařsky se opracovává v různém poměru, zpravidla podle šablony. Právě kónicky seříznutý tvar konců (zhlaví) jednotlivých trámců zabraňuje rozestupování stavby. Charakteristické přitom je, že jednotlivé trámce se navzájem dotýkají pouze v šikmo seříznutých plochách rybiny.

Zejména v některých regionech (Novoborsko, Českolipsko, Lužické hory) se nejpozději od druhé poloviny 18. století uplatňoval kromě běžné rybiny také systém zámkových spojů. Ty mají podobnou funkci, zajišťují prostorovou tuhost stavby pomocí tesařských zámků – různě provedených spojů, které do sebe pomocí dlabů (zářezů) a výstupků přesně zapadají. Tento typ spojů snad mohl být považován za kvalitnější – často se na jedné stavbě setkáme s oběma typy spojů, přičemž zámkový je situován na reprezentativnější části objektu, např. v přední obytné části.

Konečně v 19. století se objevuje častěji i spojení stěnových trámů do rohového sloupku na pero a drážku. Tato metoda souvisela především s renesancí roubených staveb na konci 19. století zejména v horských oblastech, váže se na přesné – až truhlářské – opracování jednotlivých stěnových trámů, které na sebe přesně dosedají, případně dokonce s vloženými pery. Podobná technologie se ovšem používala i v primitivním stavitelství raného středověku: archeologicky jsou doloženy stavby se stěnami z fošen zapažených do drážek v rohových sloupcích kůlové stavby.

ZAPAMATUJTE SI!

▶
Roubená konstrukce je stěna sestavená z různým způsobem opracovaných dřevěných trámů (kuláčů, půlkuláčů, hraněných trámů apod.).

▶
Existuje několik regionálních i historicky vymezených variant konstrukčních spojů: od nejjednoduššího překřížení stěnových kuláčů přes důmyslné rybinové a zámkové spoje až po princip zapažení konců jednotlivých stěnových trámů pomocí seříznutého pera do rohového sloupku.

Obr. 7 Stěnové konstrukce z nehraněných klád i otesaných trámů daly vzniknout nejedné památce lidového stavitelství. Na snímku jeden z bezesporu nejkrásnějších domů na Vysočině (Telecí, Poličsko).

Obr. 8 Mistrné provedení i těch zcela účelových staveb ukazuje na virtuozitu dávných tesařů. Na snímku rybinové pláty stěn roubené polygonální stodoly – navazující stěny tedy nejsou navzájem kolmé! Přestože tesaři nejčastěji pracovali jen s provázkem a sekerou, je sesazení trámů dokonalé (Čistá, Litomyšlsko).

Obr. 9 Na řemeslnou dovednost dávných tesařů se snaží navázat i řada jejich dnešních pokračovatelů. Na snímku precizně a technicky správně provedená rohová rybinová vazba stěnových trámů.

1.3
Historie roubené technologie

1.3.1
Středověk

Roubená technologie se na našem území objevuje minimálně od doby raného středověku. Pro nejstarší období u nás existují výhradně doklady archeologické. Z prostředí hradišť jsou doloženy stavby postavené jednak roubenou technologií s přesahy trámců na koncích a jednak stavby s rohovými sloupky, do nichž byly zapaženy stěnové trámce, či spíše silné fošny. Roubené mohly být i nadzemní části zemnic, po nichž ovšem – až na vypálenou hliněnou vymazávku – logicky nelze najít žádné hmotné pozůstatky.

Obr. 10 Rekonstrukce roubeného stavení (polozemnice) ze zaniklého středověkého osídlení Děčína (rekonstruováno ve středisku experimentální archeologie Villa Nova v Uhřínově pod Deštnou v Orlických horách).

Nejstarší skutečně zachované roubené konstrukce u nás pocházejí z vrcholného středověku, konkrétně z předhusitských dob. Nenalezneme je na vesnici, ale v prostředí významných středověkých měst – např. Českých Budějovic nebo Znojma. Minimálně do doby pozdního středověku byla i ve velkých královských městech běžná dřevěná nebo polodřevěná zástavba. Zvláště obytné místnosti městských domů byly stavěny roubenou technologií i v jinak zděných domech. Důvodem byl nepochybně daleko větší tepelný komfort, který dřevěné konstrukce poskytují. V některých případech se uvažuje o tzv. dymném provozu (tedy vytápění roubených obytných místností – jizeb – za použití otevřeného ohně). Za jeho doklad se považuje nejen velká výška stropu (či dřevěné klenby), ale také vrchní větrací okénko umístěné nad okny osvětlovacími.

Podobně řešené roubené obytné místnosti se nevyskytovaly jen v městských domech, ale jejich různě zachované pozůstatky je možné nalézt i na hradech či tvrzích. Zde se často projevují jen jako negativní otisk klád či trámců, z nichž byla místnost postavena. Díky tomu dnes víme, že stavitelé nejprve na základových zdech postavili srubovou místnost – jizbu (někdy ještě vymazanou hlínou), kterou pak následně z vnější strany obezdili subtilnějšími stěnami, někdy nad okny ještě vylehčenými velkým klenutým pasem. Stěnové trámce byly nejčastěji nehraněné – tedy jen nahrubo opracované kuláče, s přesahujícími konci. V náročnějším provedení mohly být srubové trámce nahrazeny tzv. táflováním, tedy různě náročně zpracovaným fošnovým či prkenným obkladem stěn, který plnil stejnou funkci. Že se jednalo o běžné stavební postupy, dokládají četná historická vyobrazení z doby vrcholného a pozdního středověku.

Nejstarší vesnické domy známé z území České republiky pocházejí z 15. století. Zatím zcela ojedinělý je ještě předhusitský dům v Mirkovicích na Českokrumlovsku, datovaný do 30. let 15. století, bohužel ohrožený naprostým nezájmem majitele. Z konce 15. století pochází jizby domů ve Vitějovicích na Prachaticku a v Sakách na Kladensku, ze 16. století je již známa celá řada roubených domů v oblasti Vysočiny, Litomyšlska i z jiných regionů. Významným kulturním předělem je v našem prostředí třicetiletá válka, proto říkáme takovýmto archaickým domům „předbělohorské“. Jejich průzkum a dokumentace nejsou ani zdaleka ukončeny, takže bude možné zažít nejedno překvapení v podobě nečekaného nálezu velmi starého domu.

Společným znakem těchto nejstarších roubených domů jsou opět velmi vysoké obytné místnosti – jizby, postavené z nehraněných kuláčů, často se shodnými znaky dymného provozu jako u městských domů. K vysokým jizbám se připojují vstupní síně a zadní komorové bloky, které mají často patrové řešení na výšku vysoké přízemní obytné místnosti. Dlužno podotknout, že se v naprosté většině případů jedná o mimořádně velké a výstavné domy, jejichž obytné místnosti přesahují 40 m^2 plochy a výšky stropů 3–3,5 m. Chceme-li hledat opravdu staré roubené domy, pak je určitě nenajdeme mezi chudými přikrčenými chaloupkami, ale mezi největšími usedlostmi. Jak takový archaický předbělohorský dům vypadal, je možné získat představu např. v tzv. Štáflově chalupě přímo v centru Havlíčkova Brodu nebo na zpřístupněné rychtě ve Zbečně na Křivoklátsku, i když její obytná místnost již prošla mladšími úpravami.

ZAPAMATUJTE SI!

▶
Roubené technologie se v minulosti používaly mnohem více a ve větší škále konstrukčních variant než dnes – jejich pozůstatky je možné najít ve středověkých měšťanských domech i na hradech a tvrzích, včetně staveb královských.

▶
Skutečně staré roubené vesnické domy většinou vynikají nad ostatní roubené stavby svými dimenzemi – rozlehlou obytnou místností (jizbou) s velmi vysokým stropem a často i patrovým řešením zadní komorové části na výšku přízemní obytné části.

Obr. 11 Jistě nejkrásnější z našich archaických roubených „předbělohorských“ domů dosud nezjištěného stáří. Na pozdně středověký původ ukazuje trojice okének vysoké roubené jizby v boční stěně domu (tzv. Štáflova chalupa v Havlíčkově Brodě).

Obr. 12 Další ze starobylých roubených domů v Čechách, s typickým špýcharovým uspořádáním, i když jizba je zde již nahrazena světnicí (bývalá rychta ve Zbečně na Křivoklátsku).

Obr. 13 Mimořádně působivé vnitřní uspořádání síně přes dvě podlaží s vnitřní pavláčkou umožňující vstup do patrových komor v zadní části domu (bývalá rychta ve Zbečně na Křivoklátsku).

Obr. 14 Otisk stěny středověké roubené obytné místnosti. Srub vložený do kamenných zdí měl v tomto případě funkci zateplení (zřícenina paláce hradu Borotín na Táborsku).

1.3.2
Novověk

Třicetiletá válka zemi – a zejména venkov – uvrhla nazpět o mnoho desetiletí, či spíše staletí. Doba po třicetileté válce až do první poloviny 18. století je pro poznávání venkovské architektury temným obdobím – zatímco o podobě předbělohorských domů jsou k dispozici sice kusé informace, ale nálezy přibývají, o době druhé poloviny 17. století je toho známo jen málo.

Obr. 15 Pošumavské stavení, dosud sroubené z nehraněných klád, avšak již s přikrčenou nízkou světnicí (Hořejší Těšov, Sušicko).

I v 17. a první polovině 18. století se stavělo v podstatě shodnou technikou jako v předchozí době. Okolo poloviny 17. století ovšem definitivně zaniká dymný provoz. Vytápění otevřeným nebo polootevřeným ohněm, případně pecí s volným odvodem dýmu do obytné místnosti je nahrazeno nepřímým vytápěním prostřednictvím otopného koutu v zadní části vstupní síně, z něhož se později vyvinula oddělená černá kuchyně, odkud se obsluhovala pec a později i kachlová kamna v obytné místnosti. Odstranění vytápění na otevřeném ohništi umožnilo nejen snížení stropu obytné místnosti, ale také dosažení světlé barvy stěn díky pravidelnému bílení vápenným nátěrem. Z tmavé a vysoké jizby se tak stala nepochybně příjemnější světlá místnost – světnice.

Po stránce konstrukční se však roubená technologie příliš nerozvinula – spíše naopak. Dokládají to často velmi primitivní chalupy z neotesaných klád, jaké je možné dodnes nalézt třeba v jihočeské oblasti a Podšumaví. Teprve v průběhu 18. století se opět rozvíjí technika roubených staveb, včetně stavění z alespoň částečně otesaných trámců.

Snížení stropu světnice (k němuž dle dochovaných staveb docházelo postupně) vedlo také k opuštění starobylého prostorového schématu špýcharového domu s patrovou zadní komorovou částí (viz kapitolu 1.4). Domy, stále ještě většinou v plném rozsahu roubené, pak měly již vyrovnanou výšku podlaží. Mohly být v závislosti na místních zvyklostech buď přízemní (většina území Čech), nebo patrové (severní a severozápadní Čechy, výjimečně i jinde).

Období 18. století je také dobou, kdy dochází s definitivní platností ke vzniku regionálních forem lidové architektury, jak jsou známé dnes. Ne že by v ranějších obdobích vývoje neexistovaly rozdíly mezi jednotlivými regiony: již z nejstarších grafických vyobrazení venkova je v náznaku patrná rozdílnost mezi patrovými a přízemními domy. Na druhou stranu právě výzdobné prvky, které jsou považovány za znaky regionálních typů lidové architektury (štíty, tvarové řešení střech, tesařské a truhlářské detaily), se patrně do dnes známé podoby vyvinuly až v tomto období.

Koncem 18. století přicházejí první oficiální protipožární nařízení omezující stavbu dřevěných domů. Paradoxně právě v posledních dvou desetiletích 18. století a na počátku 19. století dochází k vrcholnému rozkvětu roubené lidové architektury na našem venkově. Jestliže ze druhé poloviny 17. století a první poloviny 18. století je známo jen minimum zachovaných staveb, naprostá většina – bez ohledu na region – jich pochází ze závěru století osmnáctého a počátku století devatenáctého. Postupně se také objevují stavby postavené kombinovanou technologií – obytné světnice jsou nadále roubené, zadní neobytné části (síně, černé kuchyně, komory, stáje a chlévy) pak bývají zděné. U patrových domů je možné se setkat s tím, že patro nad roubenou světnicí v přízemí je roubené, hrázděné nebo postavené v kombinaci obou technologií.

Zatímco na většině území Čech se konečně během první poloviny 19. století začal respektovat zákaz nových dřevěných staveb a zejména jižní a jihozápadní část země zachvátila vlna lidového klasicismu, následovaná přebohatými formami zděného „selského baroka“, na severu a zejména severovýchodě Čech (od Labe až ke státní hranici) a současně i v Beskydech a na Valašsku se staví nadále stavby roubené. Například právě v Podkrkonoší dosahuje styl zdejších roubených staveb svého pomyslného vrcholu teprve v tomto období. V horských oblastech (Lužické a Jizerské hory, Krkonoše a Orlické hory) se pak staví ze dřeva až do první poloviny 20. století. Opravdovou renesanci prožívají dřevěné stavby na přelomu 19. a 20. století (v době návratu k romantickému rustikálnímu stylu) a podobně je tomu vlastně i dnes, kdy právě v našich horách a podhůřích vznikají roubené novostavby, inspirované zdejší tradiční architekturou.

ZAPAMATUJTE SI!

▶
Třicetiletá válka znamenala kulturní krok zpátky, což se projevilo v zastavení nebo opoždění vývoje stavební kultury.

▶
Kolem poloviny 17. století dochází k definitivnímu opuštění dymného vytápění – z vysokých temných jizeb se stávají nižší vybílené světnice.

▶
Během 18. století dochází k rozrůznění jednotlivých forem lidové roubené architektury, jak jsou známy dnes.

▶
Navzdory oficiálním protipožárním nařízením se zejména v horských a podhorských oblastech stavěly roubené domy i v průběhu 19. a dokonce i na začátku 20. století.

Obr. 16 Doba 18. století (a zejména jeho poslední čtvrtina) je obdobím vrcholného rozkvětu roubené architektury. Skvělé příklady monumentálních patrových domů nalezneme především v severozápadních Čechách (Častolovice, Českolipsko).

Obr. 17 V západních a severozápadních Čechách se roubená architektura nedílně snoubí s hrázděnou konstrukcí, používanou buď na štíty, nebo patra domů (Hůrky, severní Plzeňsko).

Obr. 18 Nejmladší generaci roubené architektury ze závěru 19. a počátku 20. století představují domy s vysokými světlými světnicemi a typickými podstřešními polopatry („půlštok“), jaké nalezneme především v našich severních horách (Karlov, Jizerské hory).

1.4
Roubený vesnický dům

Dispozice a prostorová skladba venkovského (roubeného, ale i poloroubeného, zděného, či hrázděného) domu bude důležitá i pro následující kapitoly – především kvůli sjednocení terminologie. Jako dům se označuje každé obytné stavení. Jen u nejmenších objektů, v minulosti stojících na nižších příčkách pomyslného sociálního žebříčku, se v odborné literatuře používá termín chalupa. Na druhou stranu v současné době jsou jako chalupa často označovány všechny venkovské objekty sloužící k rekreaci, bez ohledu na jejich velikost. Toto označení však není historicky a terminologicky zcela správné.

Obr. 19 Příklad přízemního roubeného obytného stavení – domu, s nabílenými stěnami světnice a vysokou lomenicí (Bělý, Policko).

Vesnický, resp. venkovský dům v Čechách má nejpozději od vrcholného středověku víceméně stabilizovanou, v podstatě typizovanou dispoziční skladbu. Ta se samozřejmě liší dle konkrétních regionálních zvyklostí a sociálních vrstev stavebníků, ovšem téměř vždy je v ní možné identifikovat shodné základní stavební prvky.

Dispozice venkovského domu, bez ohledu na to, zda velkého patrového domu, či drobné přízemní chalupy, se v naprosté většině případů skládá ze tří základních, za sebou položených částí – říká se jí proto trojdílná dispozice. Orientačně je možné si ji představit jako protáhlý obdélník, příčně rozdělený na 3 díly.

Vstup je v naprosté většině případů situován uprostřed. Výjimkou jsou jen zcela atypické domy – maloměstské stavby s krámky apod. Vstup vede do středního dílu, kde je umístěna vstupní síň, která bývá v některých oblastech i průchozí. Zadní část síně zaujímá zpravidla místo určené pro topení – buď jen kout vymezený klenutým pasem či mohutným trámem (mandrholcem), nebo plně oddělená černá kuchyně v podobě samostatné zděné klenuté místnosti. Odtud se vytápěla topeniště – kamna a pec v obytné místnosti, případně ve více obytných místnostech.

Ze středního dílu – tedy síně – vedou proti sobě dveře do protilehlých krajních dílů. Na jedné straně (nejčastěji směrem do návsi, případně na osluněnou stranu) je situován přední díl, který slouží bydlení – tedy světnice. Tato hlavní obytná místnost má vždy dominantní obytnou funkci, a to i v případě, že je dům patrový nebo má obytných místností více. U velkých stavení je někdy ještě rozdělena příčkou na dva trakty: na větší světnici a menší světničku, zpravidla při zadní podélné stěně domu.

V rohu světnice přiléhajícím k síni nebo černé kuchyni bývá umístěno topeniště – nejčastěji sestava chlebové pece s kachlovými kamny, od poloviny 19. století nahrazovanými kachlovým sporákem. Zatímco až do poloviny 19. století se jak pec, tak kamna vytápěla nepřímo z černé kuchyně nebo otopného koutu, později se obsluhovala již přímo ze světnice. Mezi kamny a vstupními dveřmi ze síně je někdy možné nalézt ve stěně ještě niku (často třeba s policemi). Ta sloužila původně jako krbeček pro umístění svítidla, a mívala proto někdy samostatný odtah do černé kuchyně.

Mnohem více podob může mít druhý krajní díl – zadní. Starší domy zde mají buď skladovací komoru, stáje (chlév), případně obě prostory. Podle toho se rozlišuje dům komorový, chlévní, nebo komorochlévní. Zatímco první je nejtypičtější v obilnářských oblastech (obývaných především česky mluvícím etnikem), druhý nalezneme častěji v horských a podhorských oblastech s převažující pastvou dobytka (v minulosti obývaných často německým etnikem). Kromě těchto variant ovšem může být zadní část také obytná a má pak funkci zadní světnice – o takovém domě se dá říci, že má oboustranně obytnou dispozici. Zvláštní variantou je starobylé patrové řešení komorového dílu, který pak slouží jako sýpkový (špýcharový) blok – proto se takovémuto archaickému domu říká špýcharový dům.

V mnoha oblastech Čech, především na severozápadě, severu a v oblasti Pojizeří a Sobotecka (vzácně i jinde), se v minulosti stavěly plnohodnotné patrové domy. Dispozice přízemí se však v takovém případě nijak neliší od domu přízemního: i zde je dominantní obytná místnost světnice. V patře pak mohou být různé doplňkové prostory – komory, ubytování pro sezónní pracovní sílu i druhá obytná světnice. Přístup do patra je zpravidla řešen vnitřním schodištěm, na boční straně patra se v mnoha oblastech staví dřevěné pavlače. Patro může být postavené i kombinovanou technologií za použití hrázděných konstrukcí.

Pro úplnost je třeba ještě dodat, že dům nemusí být jedinou obytnou stavbou v rámci usedlosti – u větších dvorů je možné se často setkat ještě s druhým obytným stavením, kterým mohlo být obydlí starých hospodářů – rodičů (výměnek, též vejminek apod.), případně podružská chalupa apod.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rekonstrukce roubených staveb.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.