Hrdinové z Dračí ulice – Noční vetřelec

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Bernd Perplies, Christian Humbeg

Hrdinové z Dračí ulice – Noční vetřelec – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Kapitola 1
Nečekané přátelství

Kapitola 2
Tři limonády v Gumpově příboji

Kapitola 3
Dusno v domě Wiesensteinových

Kapitola 4
Příšera útočí

Kapitola 5
Setkání v Dračí ulici

Kapitola 6
Malí divocí mužíčci

Kapitola 7
Nočnímu žroutovi na stopě

Kapitola 8
Osrumův příběh

Kapitola 9
Noc mezi kouzelníky

Kapitola 10
Pyskyřník a peprník

Kapitola 11
Potíže ve Východním koutě

Kapitola 12
Útok za úsvitu

Kapitola 13
Fleckův osud

Tomrinovi z Wiesensteinu je dvanáct a je synem velitele městské gardy. Je silný, odvážný a vždy připravený pomoci přátelům v nouzi. Někdy má ale sklony jednat ukvapeně a bez rozmýšlení.

Hanisse (Nisse) je dvanáct a žije s maminkou-kuchařkou v areálu Kouzelnické univerzity. Tam se učí čarovat, ale potají, protože je to dovoleno pouze chlapcům. Její přátelé Sando a Tomrin nepřestávají žasnout,
co všechno už umí.

Sandovi je třináct a žije v Přístavní čtvrti. Od smrti rodičů se o něj stará trpaslík Gump, kterému patří hospoda Gumpův příboj. Sando je na ulici jako doma a venku se vyzná jako nikdo jiný.

Věnováno našim testovacím čtenářům Andree Bottlingerové, Katje Hillerové, Olivii Justové, Yvonne Stallerové a Yanniku Benzovi

– prvním odvážlivcům, kteří se vydali do ulic Bondingoru.

Kapitola 1
Nečekané přátelství

„Hej! Stůj, ty zloději!“ Tomrin vrazil košík s jablky do rukou překvapenému Alfertovi. Otočil se a rozběhl se.

„Pane Tomrine, kam to utíkáte?“ volal za ním zoufale starý sluha. „Přece nemůžete jen tak někam běžet.“

„Žádné strachy, Alferte. Hned jsem zpátky,“ křikl Tomrin. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že ho sluha nenásleduje. Někdy se totiž snažil běžet za ním. Samozřejmě, že ve svém věku nemohl chlapce nikdy dohnat.

Náhle Tomrin zaznamenal koutkem oka nějakou překážku. Když se podíval pořádně před sebe, vytřeštil oči. Zleva se řítil osel zapřažený do káry. Bez přemýšlení uskočil stranou. To bylo na poslední chvíli! Osel s károu ho minul jen o vlásek.

Tomrin spolkl nadávku a utíkal dál. Na tržišti uprostřed bondingorského náměstí byla obrovská tlačenice. V uličkách mezi stánky se mačkali lidé, trpaslíci, elfové i příslušníci dalších národů. Obchodníci se překřikovali a nabízeli své zboží, muzikanti a kejklíři bavili návštěvníky hudbou a nejrůznějšími zábavnými kousky. Tomrinovi to připadalo, jako by se k nákupům na tržišti sešla přinejmenším polovina města. Tady je tedy těžké někoho pronásledovat! Zvlášť, když ten pronásledovaný je mladý trpaslík, který mezi dřevěnými boudami a stánky kličkuje jako zajíc.

Jenomže trpaslík svíral v ruce váček s penězi, patřící té rusovlasé dívce. Zrovna kupovala vedle Tomrina s Alfertem brambory a zelí, když ji zloděj okradl. Proto ho Tomrin za žádnou cenu nemůže nechat utéct. Vždyť je synem velitele bondingorské městské gardy a z toho mu plynou jisté povinnosti.

Tomrin ještě přidal, aby trpaslíka dohnal. Přeskočil několik košů, které mu stály v cestě. Vzápětí se musel vyhnout brebentící rodince gnómů. Sklonil hlavu a proběhl pod kotlíky a pánvemi zavěšenými na trámu u hrnčířova stánku. „Chyťte zloděje!“ volal přitom.

Trpaslíka se pokusil chytit hřmotný chlapík, který vypadal jako rolník, ale trpaslík se jeho obrovitým tlapám bez problémů vyhnul. Zároveň vrazil do elfa v pestrobarevném oblečení, který se mu neúmyslně připletl do cesty – nešťastník přistál s překvapeným výkřikem v zapáchající výloze s rybami.

Po necelých dvaceti krocích doběhl trpaslík na kraj náměstí a s vlající kapucí zmizel v úzké postranní uličce.

Tomrin ho bez přemýšlení následoval.

Často jednal ukvapeně. Samozřejmě měl pokaždé ty nejlepší úmysly. Ale i tak se už kvůli tomu mockrát dostal do nesnází. Ovšem ani to ho nezastavilo. Někdy prostě musel vyrazit a říct nahlas, co si myslí, dřív, než si rozmyslel, jestli je to dobrý, nebo špatný nápad.

To zdědil po svém otci, který dřív býval úplně stejný. Každý znal rytíře Ronana Medvědí srdce z Wiesensteinu jako šíleně odvážného muže. Byl takový až do doby, než ho baron Berun z Bondingoru pověřil velením městské gardě.

Dnes už rytíř Ronan nejprve přemýšlí, než tasí meč. Možná že Tomrin bude jednou taky takový – za pár let, až bude dospělý.

Ale teď je mu dvanáct a řídí se především svými pocity. Proto pokračoval v pronásledování mladého trpaslíka. Byl skálopevně odhodlaný toho zloděje dopadnout. Bohužel ve svém nadšení zapomněl, jak spletité bludiště tvoří uličky a ulice ve starém městě. Na rozdíl od něj se tu trpaslík proklatě dobře vyznal. Během několika okamžiků zmizel za rohem v nejbližším průchodu.

Tomrin ještě chvilku sledoval ozvěnu zlodějových kroků znějících na kočičích hlavách. Ale po chvíli umlkly i ony. A Tomrin stál ve slepé uličce, přímo před zadní zdí dvoupatrového hrázděného domu. Trpaslík se mu ztratil.

„Sakra!“ zaklel tiše. Hledal ve zdi nějaké zamaskované otvory, ale marně. „Dvakrát sakra!“

„Jak vidím, zdrhnul ti,“ zaslechl hlas za svými zády.

Polekaně se otočil.

V ústí uličky stála ta rusovlasá dívka, které trpaslík ukradl váček s penězi. Měla zarudlé tváře a rozcuchané vlasy. Na prostých hnědých šatech měla ve výši kolen tmavé mokré skvrny. Nejspíš při běhu přes tržiště klopýtla a přistála na zemi poseté shnilým ovocem a zeleninou.

„Co tady děláš?“ zeptal se Tomrin.

Pomaličku se k němu přibližovala a zvědavě se rozhlížela. „Běžela jsem za tebou, co jiného? Vždyť mi ukradli peníze, a když se vrátím domů bez nákupu, bude zle.“

„Hm,“ zabručel Tomrin. „No, bojím se, že nejspíš bude zle. Ten chlapík jako by se propadl do země. Snažil jsem se ho dohonit, ale byl rychlejší. Mrzí mě to.“

Odvrátil se a chtěl se vydat zpátky.

Ale dívka ho zadržela: „Počkej. Třeba existuje nějaká možnost, jak ho vystopovat.“

Zavřela oči a svraštila bledé čelo, jako by se snažila na něco si vzpomenout. Pak zamumlala několik slov v jazyce, který Tomrin neznal. Zahýbala prsty pravé ruky, jako by hrála na neviditelnou harfu.

„Co to děláš?“ zeptal se udiveně.

Dívka otevřela oči. „Podívej…“

Ve vzduchu se z ničeho nic objevilo zlatě se třpytící světelné vlákno. Začínalo u jejího boku, v místě, kde měla předtím přivázaný váček s penězi, a pokračovalo uličkou dál. Nakonec zmizelo za dřevěnými sudy stojícími u vysoké zdi.

Tomrin si uvědomil, že má samým údivem pusu otevřenou dokořán , a rychle ji zavřel. „To je neuvěřitelné!“ užasl.

„To je magie,“ odpověděla dívka se spokojeným výrazem ve tváři.

Tomrin na ni nedůvěřivě pohlédl. „Ty umíš čarovat? Myslel jsem, že ženy nečarují.“

Dívka zrudla. „To jsem nebyla já,“ odpověděla téměř vzdorně. „Očarovaný je ten váček s penězi. Moje maminka pracuje jako kuchařka na Kouzelnické univerzitě a já jí tam občas pomáhám. Proto jsem dnes byla na tržišti. Ten váček mi kdysi daroval sám velmistr Kouzelnické univerzity a seslal na něj nalézací kouzlo, abych ho nikdy neztratila. Stačí pronést kouzelné slovo a magický ukazatel cesty člověku hned ukáže, kde váček je.“ Dívka se na Tomrina vítězně zašklebila. „Dobrý, ne?“

„Hodně dobrý,“ uznal Tomrin. „Ale proč jsi to kouzelné slovo nepoužila hned?“

Dívka zvedla nevěřícně obočí. „Předvádět kouzla na tržišti? To jsou mi nápady!“

Chlapec pokrčil rameny. „No tak jo, připouštím, že by to vyvolalo trochu rozruch,“ řekl. Ukázal na vlákno vznášející se ve vzduchu. „Měli bychom se teď ale raději vydat za tím trpaslíkem, nebo nám zmizí.“

Dívka přikývla. „Tak jo. Mimochodem: Jmenuju se Hanissa, ale kamarádi mi říkají Nissa.“ Napřáhla k Tomrinovi ruku.

Hoch se pobaveně usmál, protože to bylo gesto, jakým si podávali ruce muži, třeba vojáci městské gardy nebo lodníci v říčním přístavu. K mladé dívce se příliš nehodilo. Přesto jí podal ruku a krátce jí stiskl útlé zápěstí pod širokým rukávem jejích šatů.

„Tomrin, syn rytíře Ronana Medvědí srdce. Rád tě poznávám.“

Hanissa se na něj usmála.

Společně začali sledovat slabě se třpytící zlaté vlákno nalézacího kouzla. Obešli dřevěné sudy a za nimi skutečně objevili díru v kamenné zdi.

Tomrin se skrz ni opatrně protáhl. Za zdí byl dvůr s klenutou bránou. A za ní vedla ulička směrem na jih. Zlaté vlákno se táhlo uličkou dolů a přibližně po sto krocích mizelo za dalším rohem.

„Pojď. Musíme si pospíšit,“ naléhal Tomrin na Hanissu, která proklouzla otvorem ve zdi hned za ním. Rozběhli se za vláknem.

Úhledných malých hrázděných domků starého města začalo ubývat. Naopak přibývalo šedých kamenných staveb se střechami pokrytými černými šindeli. V otevřených dřevěných kůlnách se kupily sudy a bedny. Před dveřmi svých domů tu a tam posedávali vousatí muži s vrásčitými obličeji a spravovali rybářské sítě a plachty.

Tomrin se překvapeně rozhlédl. „Podle všeho jsme blízko říčního přístavu.“

Řeka, o které mluvil, se jmenovala Fleet a přístav ležel v širokém zákrutu, který opisovala kolem jihovýchodní části starého města. Přístavní čtvrť neměla nejlepší pověst. Po setmění bylo v ulicích nebezpečno a v boudách a zadních místnostech se prý uzavíraly pochybné obchody.

Tomrin od svého otce věděl, že mnohé historky přehánějí. Ale přece jen měl najednou kolem žaludku nepříjemný pocit.

Jak se brzy ukázalo, byl ten pocit oprávněný. Vběhli do slepé uličky, kde jim cestu zastoupili dva nepřátelsky se tvářící trpaslíci.

Měli docela krátké vousy, takže jim nemohlo být o mnoho víc než třicet let – což bylo u trpaslíků pořád ještě značné mládí. Navíc si byli tak podobní, že to nejspíš byli bratři. Hubenější z nich svíral v ruce Hanissin váček s penězi, na jehož přední straně byl vyšitý neobvyklý znak. Přímo před ním ukončilo svou pouť i třpytící se vyhledávací vlákno.

„Copak vy dva, zabloudili jste?“ zeptal se větší trpaslík nevlídně a svraštil huňaté obočí, až se u kořene jeho nosu téměř dotýkalo.

Tomrin se mu chystal odpovědět, ale Hanissa byla rychlejší. „Ne, nezabloudili jsme. Okamžitě mi vraťte můj váček s penězi.“

„To je mi ale odvážné mrňavé stvoření,“ poznamenal druhý trpaslík a potlačoval smích, jako by právě řekl povedený vtip. Věta sama o sobě vtipná byla, protože ve skutečnosti byla Hanissa o pár centimetrů vyšší než ten rošťák – ale ani zdaleka nebyla tak rozložitá.

Tomrin se před něj postavil. „Na legrácky nemáme náladu.“

„Prima,“ odpověděl mladý trpaslík. „My taky ne, že jo, brácho?“

Jeho druh horlivě přikyvoval. „Přesně tak.“

„Takže koukej vypadnout, holobrádku. Utíkej domů k mamince a tatínkovi.“ Odplivl si na zem.

Tomrin cítil, že se ho zmocňuje vztek. „No počkej!“ vykřikl rozzuřeně a bez přemýšlení vyrazil proti trpaslíkovi, aby ho povalil na zem.

Ale trpaslík do něj vrazil svou širokou hrudí a odhodil ho směrem k bratrovi. Ten se pokusil Tomrina zadržet, jenže akorát bolestně vykřikl, protože mu chlapec vrazil loket do žeber.

Větší trpaslík se snažil bratrovi pomoct, když vtom mu na záda skočila Hanissa a zaťatými pěstmi mu bušila do hlavy. S klením se ji pokoušel setřást.

Mezitím Tomrin šikovně kopl hubeného trpaslíka pod koleno a ten se svalil na zem. Chlapec se na něj vrhl, a zatímco se váleli v prachu, pokoušel se trpaslíkovi sebrat váček s penězi.

Téměř se mu to povedlo. Tomrin dostal svého protivníka na lopatky, ale vtom ho zastavil hlasitý výkřik: „Okamžitě přestaň, nebo se tvé kamarádce stane něco zlého!“

Tomrin vzhlédl a leknutím mu poskočilo srdce. Větší z trpaslíků jednou rukou pevně svíral Hanissu. V druhé ruce měl zubatý nůž a mával jím dívce před obličejem.

„Ty jeden mizero!“ vykřikl Tomrin. „Hned ji pusť.“

„Ty pusť mého bratra,“ vyprskl trpaslík. Divoce rozcuchané vlasy mu po dívčině útoku trčely na všechny strany.

„Nejdřív pusť Hanissu.“

„Já mám nůž. Já si tu kladu podmínky, jasný?“

„Já…“ Tomrin stiskl pevně rty a zbytek věty spolkl. Jestli nechce svou novou kamarádku ohrozit, nesmí trpaslíka provokovat.

Náhle se ozval přísný hlas. „Hej! Co se to tu děje?“

Tomrin se prudce otočil a zároveň s ním překvapeně vzhlédli i všichni ostatní.

Trpaslík ležící na zemi zasténal. „Sando!“

Na kamenné zídce na konci slepé uličky stál chlapec s polodlouhými černými vlasy. Na sobě měl špinavou košili a kalhoty se spoustou záplat. Jeho pravé ucho zdobila tmavá náušnice, paže a zápěstí mu obepínalo několik náramků. Široce rozkročený, s rukama zkříženýma na prsou, shlížel na hlouček pod sebou.

Když si byl jistý, že upoutal pozornost všech přítomných, seskočil obratně ze zdi. Zavrtěl hlavou a vykročil k hloučku. „Orin a Borin. To snad nemyslíte vážně. Snad doopravdy nechcete ublížit bezbranné dívce?“

„To určitě, bezbranné,“ zavrčel trpaslík svírající Hanissu. „Nepleť se do toho, Sando.“ Znělo to spíš vzdorovitě než výhrůžně.

„Je mi líto, ale to nejde, Borine,“ odpověděl chlapec přívětivě. „Protože tohle je moje území. A já nestrpím, aby se na něm útočilo na mladé dámy.“

„Odkdy je tohle tvoje území?“

„Právě odteď,“ prohlásil Sando s širokým úsměvem, který mu nezmizel z obličeje ani v okamžiku, kdy znenadání odkudsi vyčaroval tenkou dýku. „Chceš se snad kvůli tomu se mnou začít hádat?“

Borin sevřel rty a pohlédl ze Sanda na Tomrina. Ten pustil Orina ležícího na zemi, pomalu vstal a pokusil se zapraskat klouby prstů. Moc se mu to nepovedlo – ale jako gesto to stačilo.

Před Borinem nyní stáli dva odhodlaní, výhrůžně se tvářící chlapci, takže Hanissu raději pustil. „Tak jo. Hlavně v klídku. Nechceme mít žádné problémy, že jo, Orine!“

Jeho bratr se s kuckáním zrovna vydrápal na nohy a upravoval si kapuci. „Ne, to tedy nechceme,“ potvrdil, zatímco z něj Tomrin nespouštěl oči.

„To mě těší,“ řekl Sando. „Takže vám radím, abyste odsud co nejrychleji vypadli.“

„Ale ještě předtím chci zpátky své peníze,“ vykřikla naštvaně Hanissa.

„A omluvíte se,“ dodal Tomrin zlostně.

Oba trpaslíci se zatvářili, jako by jim někdo vylil na hlavy přinejmenším kbelík močůvky. Udělali však, co jim bylo nakázáno. Vrátili váček s penězi, zabručeli omluvu a pak spěšně zmizeli.

Tomrin ještě zahlédl, jak Borin vlepil bratrovi pohlavek. „Ty jsi ale pitomec!“ huboval ho. „Ukrást kouzelný váček na peníze!“

„Jak jsem asi mohl vědět, že je očarovaný?“ bědoval Orin.

„Byla na něm vyšitá kouzelná značka, hlupáku.“

„To mohlo znamenat cokoliv.“

Oba zmizeli za rohem.

Tomrin se otočil k cizímu chlapci. „Díky. Jsme tvoji dlužníci.“

Sando zastrčil dýku a mávl rukou. „Ále, to nic nebylo.“

„Tedy, mně to připadalo dost odvážné, jak ses těm dvěma trpaslíkům postavil,“ prohlásila Hanissa, zatímco si přivazovala váček s penězi k opasku a pro jistotu na šňůrce udělala dva uzly.

„Orin s Borinem se bojí i vlastního stínu,“ zakřenil se Sando . „Kromě toho mi určitě pomohlo, že jsem Gumpův synovec. Gump má mezi trpaslíky spoustu přátel. S ním se do křížku hned tak někdo nepustí – určitě ne kvůli hrsti drobných.“

„Přesto ti děkujeme,“ řekl Tomrin a podal chlapci ruku. „Sando, že jo?“

„Hm.“ Chlapec mu krátce podal pravačku.

„Já jsem Tomrin,“ představil se Tomrin. „A tohle je Hanissa.“

„Těší mě.“ Sando se na dívku usmál a mrkl na ni.

Pak si jejich zachránce odkašlal. „Řekněte mi, neměli byste chuť zajít se mnou k mému strýci a dát si tam limonádu? Strýček Gump dělá tu nejlepší ovocnou limonádu v celém městě, to vám přísahám.“

Tomrin okamžitě přikývl. „Jasně, rádi.“ Vtom ho napadlo, že se zapomněl zeptat Hanissy. „Ale jen pokud nemáš nic proti,“ obrátil se k ní.

Hanissa se zadívala na chlapce z ulice a rytířova syna, jak stojí bok po boku proti ní a hledí na ni očima rozzářenýma očekáváním. A z ničeho nic vyprskla! Okamžitě si zakryla ústa rukou, ale nemohla se přestat smát.

„Co je tu k smíchu?“ podivil se Tomrin.

„Nic.“ Hanissa se uchichtla. „Vy dva. To všechno tady. No nic, zapomeňte na to. Pojďme raději na limonádu.“

Kapitola 2
Tři limonády v Gumpově příboji

Až dodnes si Tomrin myslel, že se v Přístavní čtvrti docela vyzná. Ale to se tedy spletl. Uvědomil si to ve chvíli, kdy společně s Hanissou následovali Sanda skrz nespočet úzkých uliček a dvorků. Na Sandovy znalosti těchto míst ani v nejmenším neměl – a pozoruhodná byla i rychlost a vytrvalost toho chlapce v záplatovaných kalhotách.

Koutkem oka Tomrin zahlédl, že jim Hanissa sotva stačí. Potichu ztěžka oddechovala a zrudly jí tváře. Ale očividně byla příliš hrdá, než aby je poprosila, aby trochu zpomalili.

„Počkej, Sando!“ zavolal tedy místo ní.

Chlapec se okamžitě zastavil.

„Běžím moc rychle?“ zeptal se s úsměvem. Odhrnul si z čela pramen dlouhých vlasů a vrátil se k nim. „Omlouvám se. Většinou se tu totiž pohybuju sám.“

A nejspíš při tom neustále utíkáš před nějakými pronásledovateli, které potřebuješ v téhle změti uliček setřást, pomyslel si Tomrin. Není divu, že jsi tak čilý.

Nevěděl, co si má o Sandovi myslet. Na jedné straně se projevil jako nebojácný rytíř, ale kdo ví… Je jasné, že je tu doma, je to dítě ulice. A patří přesně mezi ty, před kterými Tomrina vždycky varoval jeho otec.

„Děti ulice kradou,“ říkával mu. „Když můžou získat nějakou výhodu, lžou a podvádějí. Možná ti jejich život přijde mnohem dobrodružnější než ten tvůj. Ale jestli se někdy chceš stát rytířem, měj se před nimi na pozoru!“

Tomrin svého otce sice často poslechl, ale kolik dětí ulice Ronan z Wiesensteinu ve svém životě asi tak poznal? Nejspíš žádné. Klidně je však soudí.

Tomrin si tiše povzdechl. Tak jako tak by se veliteli městské gardy pranic nezamlouvalo, kdyby viděl, s kým se jeho jediný syn právě potuluje. Naštěstí o tom neví.

„Už tam budeme,“ pokračoval Sando. „Nálevna mého strýce…“

„Počkej,“ vpadla mu do řeči Hanissa. Už se jí dýchalo mnohem lépe. „Nálevna? Tvůj strýček provozuje přístavní krčmu?“ Znělo to nedůvěřivě.

Sando pokrčil rameny. „No a co?“

„Přístavní hospody jsou plné darmošlapů a ožralů,“ řekla Hanissa. „Posedávají tam říční lodníci, kteří žijí z ruky do pusy a neumějí se chovat. Moje maminka říká, že tihle darebáci mají v každém přístavu nějakou jinou.“

„Hele, mluvíš o mém domově,“ zabručel Sando. „A co to má jako znamenat: v každém přístavu nějakou jinou? “

Hanissa otevřela pusu, aby mu odpověděla. Pak ale překvapeně svraštila čelo. „Nemám ponětí,“ odpověděla bezradně. „Já… já jsem se nikdy nezeptala.“

„To je dobrý,“ podotkl Sando hořce. „Předpokládám, že už jsi plula se spoustou lodníků na dlouhých cestách po řece. Nebo snad ne, ty jedna mudrlantko?“

„Aspoň umím číst a psát,“ odsekla pohotově Hanissa.

Chlapec z ulice se na ni zamračeně podíval. Pak mávl rukou, otočil se a odcházel. „Ále, dělej si, co chceš.“ Vypadal zklamaně a hodně rozzlobeně.

Tomrin se obrátil k Hanisse. „Muselo to být? Vždyť nám pomohl. A toho jeho strýčka přece vůbec neznáš. Proč o něm tedy mluvíš tak ošklivě?“

Na okamžik to vypadalo, že se Hanissa začne hádat i s Tomrinem. Pak se zahanbeně odvrátila.