Earl Derr Biggers

(24. srpna 1884 Warren, Ohio – 5. dubna 1933 Pasadena, Kalifornie)

Byl americký spisovatel detektivních románů. Narodil se ve městě Warren v Ohiu. Absolvoval Harvardovu univerzitu a začal pracovat v Bostonu jako novinář a divadelní kritik.

Případu se ujímá Charlie Chan

Napínavý detektivní román o vyšetřování záhadných vražd uprostřed turistické skupiny cestující kolem světa, kterou tvoří příslušníci vysokých společenských vrstev. Vraždy vyšetřuje inspektor ze Scotland Yardu, ale po zranění v Honolulu se ujímá pátrání jeho havajský kolega, který nasměruje vyšetřování ke zdárnému konci.

Earl Derr Biggers

Případu se ujímá
Charlie Chan

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Jungwirth – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-052-9

Obsah

Případu se ujímá Charlie Chan

Kapitola 1 – Déšť na Piccadilly

Kapitola 2 – Mlha v Broomově hotelu

Kapitola 3 – Muž se slabým srdcem

Kapitola 4 – Duff přehlédne stopu

Kapitola 5 – Oběd v grilu Monico

Kapitola 6 – Odjezd v 11.00 z nádraží Victoria

Kapitola 7 – Obdivovatel Scotland Yardu

Kapitola 8 – Mlha nad Riviérou

Kapitola 9 – Soumrak v San Remu

Kapitola 10 – Draekova hluchota

Kapitola 11 – Janovský expres

Kapitola 12 – Klenotník z Kalkaty

Kapitola 13 – Kdosi klepe na dveře

Kapitola 14 – Večeře na Punchbowl Hillu

Kapitola 15 – Černý pasažér

Kapitola 16 – Vycházková hůl

Kapitola 17 – Nálepka z hotelu

Kapitola 18 – Maxy Minchin pořádá večírek

Kapitola 19 – Ovocný strom

Kapitola 20 – Slečna Pamela dělá seznam

Kapitola 21 – Promenade des Anglais

Kapitola 22 – Čas k rybolovu

Kapitola 23 – Čas k sušení sítí

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola 1
Déšť na Piccadilly

Vrchní inspektor Duff ze Scotland Yardu kráčel v dešti po Piccadilly. Přes St. James‘s Park k němu zdáli dolehlo deset slabých úderů Big Benu, věžních hodin na budově parlamentu. Deset hodin večer, dne 6. února 1930. Policejní úředník musí vést časové údaje v patrnosti — třebaže tentokrát nebyly důležité, nepřijdou do žádného hlášení.

Inspektor Duff byl svým založením člověk klidný a vyrovnaný, ale právě teď se necítil zrovna ve své kůži. Dnes dopoledne skončil vleklý a únavný soudní proces. Duff byl přítomen vyhlášení rozsudku, díval se, jak si soudce nasazuje zlověstný černý biret na hlavu a posílá pitvorně se šklebícího mužíka na šibenici. Byl to bezcitný vrah bez svědomí a Scotland Yardu dalo hodně práce, aby ho vypátrali a usvědčili. Ale houževnatá vytrvalost přinesla ovoce — a Duffovi také trochu pomohlo jeho příslovečné štěstí. Když se mu dostal do ruky dopis, co vrah poslal té ženě z Battersea Park Road, inspektor okamžitě postřehl, že jedna nevinná větička může mít dvojí význam. Zachytil nit a klubko nakonec rozmotal. Jeden případ úspěšně uzavřel. Co ho čeká dál?

Přitáhl si ulstr těsněji k tělu. Z okraje starého plstěného klobouku kapala voda. Poslední tři hodiny proseděl v kině, kde doufal přijít na jiné myšlenky. Film byl natočen v jižních mořích — díval se na pobřeží lemované palmovými háji a na blankytné obloze věčně svítilo slunce. Vzpomněl si na detektiva, s nímž se před několika lety seznámil v San Francisku, skromného muže, který pronásleduje zločince na zemi, kde pasátní vítr vane mezi palmami a neustále vládne léto. Když na to pomyslel, musel se usmát.

Ubíral se bez cíle dál po Piccadilly a vracel se ve vzpomínkách k době ještě nedávné, kdy sloužil jako inspektor na stanici ve Vine Street. West End, tato elegantní čtvrť, býval jeho honebním revírem. Minul vznosné průčelí výlučného klubu, kde zadržel bankéře, hledaného pro zpronevěru. Tmavý výklad obchodu módními doplňky mu připomněl časné ráno, kdy se tam skláněl nad mrtvým tělem francouzské manekýnky. Za clonou deště se vynořila bílá fasáda hotelu Berkeley, v němž překvapil špinavého vyděrače zrovna ve chvíli, kdy vyšel z koupelny. A zde, v Half Moon Street, kousek od stanice podzemní dráhy, zašeptal Duff pár slovíček snědému, statnému muži a zaznamenal, že zbledl jako stěna. A v hotelu Albany vrah, hledaný newyorskou policií, právě bezstarostně snídal ve svém pokoji, když mu Duff položil ruku na rameno. A do Princova restaurantu, naproti přes ulici, chodil inspektor po celé dva týdny na večeři a pozoroval muže, který se domníval, že večerním oblekem úspěšně zakryje černé svědomí. Došel na náměstí Piccadilly Circus, kde jedné pamětihodné půlnoci svedl souboj na život a na smrt s ozbrojenými lupiči diamantů z Hatton Garden.

Lilo jako z konve a Duff vyhledal úkryt v domovním vchodu. Rozmazaně viděl nesčetné žlutě zářící světelné reklamy, londýnskou obdobu „Velké mléčné dráhy“, jak se přezdívá noční Broadwayi v New Yorku. Déšť plískal na dláždění a z potůčků se tvořily louže. Duff pojednou pocítil potřebu s někým si pohovořit. Rázným krokem vyrazil přes náměstí, prošel tmavým průchodem a po dalších dvou stech metrech dospěl k ponuré budově se zamřížovanými okny v přízemí. Nad vchodem slabě svítila modrá lucerna.

Za několik okamžiků vystupoval po známých schodech policejní stanice ve Vine Street. Divizní inspektor Hayley, Duffův nástupce v této důležité funkci, seděl sám ve své kanceláři. Když hubený, unaveně vyhlížející muž spatřil starého přítele, rozzářil se.

„Pojďte dál, kamaráde,“ řekl. „Přicházíte jako na zavolanou. Mám chuť na kus řeči.“

„To slyším rád,“ odvětil Duff. Odložil klobouk nasáklý vodou, svlékl mokrý plášť a posadil se. Otevřenými dveřmi pohlédl do vedlejší kanceláře, kde pár detektivů louskalo noviny.

„Zdá se, že se nic neděje,“ poznamenal Duff.

„Bohudíky je klid,“ řekl Hayley. „Později jdem na zatahovačku do jednoho nočního klubu. To je teď naše jediné povyražení. Mimochodem, sluší se, abych vám zas jednou pogratuloval.“

„Pogratuloval?“ Duff povytáhl tázavě obočí.

„No, přece k případu Borough. Soudce vyslovil inspektoru Duffovi zvláštní pochvalu za dobrou práci a za objasnění všech okolností, důležitých pro rozhodnutí — atakdále.“

Duff pokrčil rameny. „Ach tak — děkuji, kamaráde.“ Vytáhl lulku a nacpal ji tabákem. „Ale to patří minulosti. Zítra už si na to nikdo nevzpomene.“ Odmlčel se a pak dodal: „Máme opravdu zvláštní povolání, nemyslíte?“

Hayley si ho zkoumavě měřil. „Obvyklá reakce,“ přitakal. „Taky se vždycky tak cítím, když vyřeším nějaký obtížný případ. Příteli, potřebujete se zakousnout do nějaké nové záhady. Abyste neměl čas zabývat se takovými úvahami. Být na mém místě —“

„Vždyť jsem na téhle židli seděl,“ připomněl mu Duff.

„No ovšem, pravda. Ale než minulost pustíme z hlavy — což jedině je rozumné — dovolte, abych se i já připojil svými prostými slovy k pochvale. Vaše práce na tomto případě je vzorem —“

Duff mu vpadl do řeči. „Jenom mi přálo štěstí. Nezapomeňte, co vždy zdůrazňoval náš bývalý šéf, sir Frederic Bruce — usilovnou práci, schopnost samostatně uvažovat a mít trochu štěstí. A podle mne není nad to mít štěstí.“

„Ach ano, chudák sir Frederic!“

„Dneska večer jsem si na něj už jednou vzpomněl,“ pokračoval Duff. „A také na toho čínského detektiva, který odhalil jeho vraha. Ten pak spáchal sebevraždu.“

Hayley přikývl. „Náš kolega z Havaje se jmenoval Chan, pokud si pamatuju.“

„Ano, Charlie Chan. Slouží v Honolulu jako inspektor.“

„Jste s ním v kontaktu?“

„Občas,“ Duff si zapálil lulku. „Mám sice hodně práce, ale někdy si píšeme. Nějak nemůžu na Charlieho zapomenout. Před několika měsíci jsem mu psal a poptal jsem se, co je v jeho životě nového.“

„A ozval se?“

„Ano! Dnes mi od něho přišel dopis.“ Duff vylovil z kapsy obálku. „Novinky veškeré žádné,“ zasmál se.

Hayley se zaklonil v židli. „Ale stejně bych si rád poslechl, co píše.“

Duff vytáhl z obálky dva listy, rozložil je a chvíli hleděl na řádky, které naklepal na stroji na policejní stanici na vzdálené západní polokouli jeho přítel. Na rtech mu pohrával úsměv, když jemným tónem, jaký by nikdo u policejního inspektora nehledal, začal číst.

„Vážený úctyhodný příteli,

laskavý Váš list ukončil po patřičné době dlouhou cestu a v mojí slabé paměti vyvolal šťastné vzpomínky na minulost. Co znamená bohatství? Napište seznam svých přátel a máte odpověď. Cítím se neobyčejně bohatý, když vím, že ve Vašem ctihodném, činorodém mozku vymezil jste prostor myšlence na krajně nehodného Charlieho Chana.

Ale obrátíme obraz — ani já na Vás nezapomínám. A nikdy nezapomenu. Promiňte nejapnou poznámku, ale naznačovat něco takového, je absurdní. Slova chvály, jimiž jste mě kdysi zahrnul, zůstávají trvale uložena v mé paměti, provázena blahým pocitem nepřístojné pýchy.

Odpovídaje nyní na otázku, položenou ve Vašem dopise, musím ke své velké lítosti oznámit, že zde není nic nového. Voda padá z okapů do stejných starých děr — to je přesný popis života, jak se mi tu jeví. Vraždy se v Honolulu nevyskytují v hojném počtu. Ale člověk klidný, je člověk šťastný a já si vůbec nestěžuji. Orientálci vědí, že je čas k rybolovu a je čas k sušení sítí.

Ale někdy jsem znepokojen, poněvadž se ty sítě suší už znatelně dlouhou dobu. Proč je tomu tak? Že by se některé moje povahové vlastnosti změnily tím dlouholetým pobytem mezi neklidnými Američany?

Nehovořím o tom. Nepříliš závažné služební záležitosti vyřizuji s neproniknutelnou tváří. Stává se však, že když někdy večer sedím na lanai a hledím na spící město, horoucně si přeju, aby zařinčel telefon a přinesl důležitou zprávu. Houbec, jak říkají mé děti, které se ve zdejších školách učí správné anglické mluvě.

Jsem velice potěšen, že Vám bohové určili jinou sudbu. Často Vás v duchu vídám v tom velikém městě, kde prodléváte. Vaše vynikající schopnosti nesmí zůstat ladem. Jistě mnohokrát zvoní telefon a Vy zahajujete pátrání. V hloubi srdce vím, že usměvavý úspěch bude provždy provázet Vaše kroky. Cítil jsem to, když mi bylo dopřáno velké výsady těšit se z Vaší společnosti. Jak víte, Číňané jsou lidé neobyčejně senzitivní.

Jste neskonale laskav, když jste svého hlubokého ducha zatěžoval dotazem na mé děti. Krátce řečeno: už jich mám jedenáct. Nejednou mi tanou na mysli slova jistého moudrého muže: Vládnout království je snadné, vládnout rodině obtížné. Ale daří se mi obtíže překonávat.

Moje nejstarší dcera Rose je v koleji na pevnině. Jakmile jsem si uvědomil, kolik stojí v Americe studium, napadlo mě, že bude nejlépe udělat definitivní škrt pod současný seznam mých potomků.

Ještě jednou Vám mnohokrát děkuji za nanejvýše vlídný dopis. Možná, že se opět jednoho dne shledáme, ačkoli úděsný počet mil souše a vody, který nás dělí, proměňuje toto přání jen v krásný sen. Přesto však přijměte moje nejsrdečnější pozdravy! Kéž byste bezpečně kráčel po všech cestách, na které Vás zavede Vaše povinnost! To přeje, v nejhlubší úctě oddaný,

Váš Charlie Chan.“

Duff dočetl a pomalu složil psaní. Když vzhlédl, viděl, že Hayley na něj nevěřícně hledí.

„Šarmantní,“ pravil divizní inspektor. „Ale trošku naivní. Neříkejte mi, že pisatel tohoto dopisu vypátral vraha sira Frederika Bruceho.“

„Charlieho syntaxí se nenechte mýlit!“ Duff se zasmál. „Je mnohem chytřejší, než byste podle ní soudil. Trpělivost, inteligence, pilná práce... Scotland Yard nemá na ně patent. Inspektor Chan je ozdobou naší profese. Věčná škoda, že je pohřben v nějakém Honolulu.“ V duchu se mu vybavila pláž, vroubená palmami, kterou viděl v kině. „Ale celkem vzato — možná, že člověk klidný je i člověk šťastný.“

„Možná,“ odvětil Hayley. „Jenomže ani já, ani vy, nebudeme mít jakživi možnost se o tom přesvědčit. Snad už nejdete?“

Duff se zvedl. „Ano, jdu domů,“ odpověděl vrchní inspektor. „Nebylo mi docela dobře, když jsem přišel, ale už mi je mnohem líp.“

„Ještě jste se neoženil?“ chtěl vědět Hayley.

„Jsem ženatý až moc,“ odpověděl Duff. „Se Scotland Yardem, takže na nic jiného mi nezbývá čas.“

Hayley zavrtěl hlavou. „S tím nevystačíte. Konečně, to není moje starost.“ Pomohl Duffovi do pláště. „Doufejme, že nebudete dlouho čekat na nový případ. Až na vašem psacím stole zazvoní telefon — jak to napsal Chan? — když zařinčí telefon a přinese důležitou zprávu, pak budete zase svůj.“

„Voda padá z okapů do stejných starých děr,“ citoval Duff. „A hodně štěstí v tom nočním klubu.“

Nazítří, o osmé hodině ranní, vstoupil vrchní inspektor svižným krokem do své kanceláře v Scotland Yardu. Měl zas obvyklou dobrou a spokojenou náladu; jeho narůžovělé tváře připomínaly dny, které strávil na yorkshirské farmě, než nastoupil u metropolitní policie. Usedl k psacímu stolu, prohlédl si ranní poštu a potom vyndal z kapsy Telegraph, zapálil si doutník a beze spěchu se pustil do čtení novin.

Ve čtvrt na devět zařinčel na jeho stole telefon. Duff odložil noviny a zvedl sluchátko.

„Dobrýtro, kamaráde.“ Poznal Hayleyho hlas. „Můj seržant mi právě oznámil, že dnes v noci byl v Broomově hotelu zavražděn nějaký muž.“

„V Broomově hotelu?“ opakoval Duff. „Není to nějaký omyl?“

„Já vím, zní to neuvěřitelně, že by tam někoho zavraždili,“ odvětil Hayley. „Avšak stalo se. Americký turista z Detroitu, či z nějakého jiného města s tak bizarním jménem, byl zavražděn ve spánku. Po našem včerejším rozhovoru jsem si hned vzpomněl na vás. A pak, stalo se to ve vašem bývalém okrsku. Nepochybně se dovedete v tom vznešeném ovzduší Broomova hotelu pohybovat. Hovořil jsem se superintendentem, jistě za vámi přijde co nevidět. Seberte pár lidí, naskočte do vozu a přijeďte za mnou do hotelu co nejdřív!“

Hayley zavěsil. Vzápětí vešel do kanceláře Duffův nadřízený.

„V Half Moon Street zavraždili nějakého Američana,“ oznámil. „V Broomově hotelu. Pan Hayley požádal o pomoc a navrhl vás. Výtečný nápad. Neprodleně se tam vydejte, pane Duffe ...“

Vrchní inspektor si mezitím oblékl plášť a vzal klobouk. „Už jsem na cestě, pane,“ řekl a otevřel dveře.

„Dobrá,“ dolehla k němu superintendentova odpověď, jak spěchal dolů po schodech. Za chvíli už nastupoval do malého zeleného vozu, který stál u chodníku. Odněkud se vynořili daktyloskop a fotograf, a mlčky se k němu připojili. Zelené auto projelo krátkou Derby Street a zabočilo doprava na Whitehall.

Noční liják už ustal, zato je obklopovala hustá mlha. V tomto kalném světě se pohybovali hlemýždím tempem; troubení klaksonů a pronikavý hvízdot dopravních strážníků bez přestání dorážely na jejich bubínky. Nalevo i napravo svítily pouliční lucerny, bledé, rozplizlé žluté skvrny na šedém pozadí. Kdesi, za tímto příkrovem, kolotal život Londýna jako kdykoli jindy.

Jaký to příkrý protiklad k scenérii, kterou inspektor viděl včera večer na plátně: slunce planoucí na modré obloze, bílé hřebeny vln tančící po hladině, koruny palem pohupující se v mírném vánku. Jenomže Duff se nezabýval vzpomínáním na jižní moře. Krčil se v malém voze a marně se snažil proniknout pohledem závoj mlhy, halící cestu — cestu, která ho měla dovést velice daleko. Všechno ostatní pustil z hlavy — i svého starého přítele Charlieho Chana.

Ale ani Charlie Chán v této chvíli nemyslel na Duffa. Jitro tohoto únorového dne ještě nevzešlo na druhém konci světa — tam vládla dosud noc, pozdní večer včerejšího dne. Buclatý policejní inspektor z Honolulu seděl poklidně na verandě a netušil, co mu osud chystá. Z výšin Punchbowl Hillu hleděl na blikající světla města a na protáhlou pobřežní čáru Waikiki, postříbřenou tropickým měsícem. Charlie byl člověk klidný a nyní prožíval nejklidnější chvíle života.

Číňané přece jen asi nejsou tak senzitivní.

Kapitola 2
Mlha v Broomově hotelu

Mluvit v souvislosti s Broomovým hotelem o vraždě se skoro podobá svatokrádeži, ale pohříchu se tomu nemůžeme vyhnout. Tento kuriózní starý ubytovací hostinec v Half Moon Street má už více než stoletou tradici a tvrdošíjně na ní lpí.

Říká, že Samuel Broome tu původně otevřel jediný dům, ale jak podnik vzkvétal, postupně přikupoval další a další, takže se dnes dvanáct domů sloučilo v jediný komplex.

Široké hotelové průčelí vede na Half Moon Street, ale zadní trakt se táhne až na Clarges Street, kde má hotel druhý vchod. Rozmanité obytné domy jsou tu vzájemně nevypočitatelně propojeny, takže host, ubírající se po chodbě v hořejším podlaží má dojem, že se octl v začarovaném bludišti. Tu vystoupí po třech schodech, za chvíli zas sejde o dva schůdky níž, pak zabočí za roh a nenadále se před ním vynoří klenutý průchod, nebo dveře na místě, kde by je nejméně předpokládal.

Lehkou službu nemají ani zaměstnanci, kteří nosí uhlí do krbů, nebo se pachtí se staromódními konvemi s horkou vodou pro hosty, co nemají k dispozici některou z nepočetných koupelen, přistavěných až dodatečně.

Třebaže hotel nenabízí moderní komfort, nedomnívejte se, že v něm najdete volné pokoje. Bydlet v Broomově hotelu je vyznamenání a během londýnské sezóny je nemyslitelné, že by poskytl ubytování kdekomu. Tehdy je plně obsazen příslušníky venkovské šlechty, mezi hosty najdete proslulé státníky, spisovatele a členy vysoké aristokracie. Jednou tam bydlel i jistý král v exilu, ale jen díky tomu, že měl výtečné společenské konexe. V posledních letech, mimo sezónu, Broomův hotel ovšem snížil laťku a přijímá dokonce i Američany. A jeden z nich se dnešního mlhavého únorového rána klidně nechá zavraždit v hořejším patře. Věru, taková mrzutost!

Když Duff vstoupil vchodem z Half Moon Street, měl pocit, že se octl v přítmí a tichu velebné katedrály. Smekl klobouk a stál, jako by čekal, až se rozezní varhany. Jenomže sloužící v růžových livrejích, kteří neslyšně chvátali halou, mu tuto iluzi vzali. Nikdo by je nepovažoval za zpěváčky na kůru! Snad všichni bez výjimky vypadali, jako kdyby pocházeli ještě z časů, kdy Samuel Broome otevřel hotel — staří lidé, otylí starci, povětšinou s brýlemi na nose.

Sluha, s důstojným chováním ministerského předsedy, vstal ze židle a šoural se k inspektorovi.

„Dobré jitro, Petře,“ řekl Duff. „Co to všechno znamená?“

Petr zasmušile potřásl hlavou. „Velice nešťastná příhoda, pane. Jeden pán z Ameriky. Druhé patro, pokoj číslo 28, v zadním traktu. Nadobro mrtvý, jak mi bylo řečeno.“ Ztišil hlas. „To je z toho, že bereme tyhle cizáky,“ dodal.

„Nepochybně,“ usmál se Duff. „Je mi to líto, Petře.“

„Nám všem je to líto, pane. Henry!“ Přivolal sedmdesátníka, na místní poměry hotového mladíka, který seděl poblíž na lavici. „Henry vás zavede všude, kam si budete přát, pane inspektor. Když dovolíte, rád bych vám řekl, jak nás uklidnilo, že nezbytné vyšetřování bylo svěřeno do vašich rukou.“

„Děkuju,“ odvětil Duff. „Už se dostavil inspektor Hayley?“

„Je nahoře, pane — v dotyčném pokoji.“

Duff se otočil k Henrymu. „Prosím, zaveďte oba pány do pokoje 28,“ řekl a ukázal na policejního fotografa a daktyloskopa, kteří s ním vešli do haly. „Nejdřív si promluvím s panem Kentem, Petře. Ale neobtěžujte se — jistě bude ve své kanceláři.“

„Myslím, že ano, pane. Cestu znáte.“

Kent, ředitel hotelu, byl v plném lesku. Měl na sobě žaket, šedou vestu a kravatu, a levou klopu zdobila červená růžička. Přesto se netvářil nijak spokojeně. Vedle psacího stolu seděl vousatý muž, který vypadal na učence. Mlčel a hleděl zasmušile před sebe.

„Pojďte dál, pane Duffe, jen pojďte!“ vyzval ho ředitel a zvedl se. „Dnes se na nás poprvé usmálo štěstí. Totiž, že vás tu vidím. Je to strašné, pane inspektore, prostě strašné! Kdybyste to mohl nějak ututlat, byl bych vám nesmírně —“

„Já vím,“ přerušil ho Duff. „Jenže bohužel, vražda a senzace kráčí ruku v ruce a těžko se utají. Rád bych se dověděl, jak se zavražděný jmenoval, kdy se u vás ubytoval, kdo ho doprovázel — a všechny ostatní údaje, které mi můžete o něm poskytnout.“

„Jmenoval se Hugh Morris Drake,“ odpověděl Kent. „Jako trvalé bydliště uvedl Detroit, město ve Spojených státech, jak jsem vyrozuměl. Přicestoval vlakem, v pondělí třetího února, ze Southamptonu, kam připlul z New Yorku. Doprovázely ho jeho dcera, paní Potterová, a vnučka. Jmenuje se ... teď si zrovna nemůžu vzpomenout.“ Otočil se na vousatého muže. „Doktore Loftone, jak se jmenuje ta mladá dáma?“

„Pamela,“ odpověděl chladně muž.

„Ba právě — slečna Pamela Potterová! Ach, mimochodem, doktore Loftone, představuji vám vrchního inspektora Duffa ze Scotland Yardu.“

Oba muži se uklonili.

Kent se znovu otočil k Duffovi. „Doktor vám může povědět o tom mrtvém víc nežli já. A o celé skupině. Je totiž jejich průvodce.“

„Průvodce?“ opakoval Duff nechápavě.

„Ano, provází turistickou skupinu,“ dodal Kent.

„Mám tomu rozumět tak, že Drake byl členem zájezdu, kterému děláte průvodce?“ Duff pohlédl na doktora.

„To souhlasí, ale ne tak docela,“ odvětil Lofton. „Patrně jste neslyšel o Loftonových cestách kolem světa, které pořádám už patnáct let, a to v dohodě s Nomad Travel Company?“

„Tahle informace unikla mé pozornosti,“ pravil Duff suše. „Pan Hugh Morris Drake se tedy účastnil plavby kolem světa, kterou jste —“

„Dovolte, abych vás opravil,“ přerušil ho Lofton. „O plavbě kolem světa hovoříme, když větší společnost urazí celou trasu na jediné lodi. Jenomže moje skupiny mají omezený počet účastníků a používají střídavě lodě a vlaky.“

„Čemu říkáte omezený počet účastníků?“ zajímal se Duff.

„Letos jich je sedmnáct,“ sdělil Lofton. „Totiž platilo to až do včerejška. Dnes jich ovšem zbývá jenom šestnáct.“

„Hezká řádka lidí,“ poznamenal Duff ne zrovna nadšeně. „Nuže, doktore Loftone, vy jste lékař?“

„Ne. Mám doktorát filozofie a jiné akademické tituly —“

„Zajisté. Vyskytly se nějaké potíže? Nedošlo během přeplavby z New Yorku k incidentu, z něhož byste usoudil, že si někdo vyřizuje účty, že má spadeno —“

„Nesmysl!“ vykřikl Lofton. Vstal a přešel po kanceláři. „Nestalo se nic, vůbec nic! Moře bylo bouřlivé a účastníci naší výpravy neměli příležitost se seznámit. Když jsme v pondělí dorazili do hotelu, prakticky se ani neznali. Několikrát jsme si společně vyšli do města, ale přesto ... Poslyšte, pane, inspektore!“ Klid ho opustil a rozčilení mu vehnalo krev do tváří. „Jsem ve strašné situaci. Celé moje životní dílo, budované patnáct let, dále moje pověst, moje dobré jméno — to všechno ohrozila ta nešťastná událost! Probůh, jak jste mohl přijít na myšlenku, že Hugha Drakea zavraždil někdo z našeho zájezdu? Možná nějaký lupič, nebo někdo z personálu —“

„To si vyprošuji!“ rozhořčil se ředitel. „Podívejte se na naše zaměstnance. V hotelu slouží už desítky let. Ručím svým životem, že nikdo z nich v této tragédii nemá prsty!“

„Pak musí být pachatelem někdo zvenčí,“ omlouval se Lofton. „Znovu opakuji, že to nemohl být nikdo z naší skupiny. Kladu si vysoké požadavky. Všichni mají bezúhonnou pověst.“ Položil Duffovi ruku na rameno. „Promiňte, že jsem se tak rozhorlil, pane inspektore. Vím, že povedete vyšetřování objektivně, ale nalézám se opravdu v povážlivé situaci.“

Duff přikývl. „Udělám pro vás všechno, co je v mých silách. Ale nutně vyslechnu všechny účastníky, a to co nejdříve. Můžete je svolat do salónku hotelu?“

„Vynasnažím se,“ odvětil Lofton. „Někteří jsou v této chvíli asi ještě ve městě, ale určitě se do desáté vrátí. Víte, o jedenácté odjíždíme z nádraží Victoria do Doveru, kde přesedneme na loď do Calais.“

„Chtěli jste odjet,“ opravil ho Duff.

„Ach, pravda, měl jsem říct, že jsme to původně zamýšleli. Jenže teď — co dál, pane inspektore?“

„Na to vám těžko odpovím“ řekl Duff. „Uvidíme. Jdu nahoru, pane Kente.“

Nečekal na odpověď a vyšel rychle z kanceláře. Liftboy, pyšnící se jistě už svými pravnuky, jej dovezl zdviží do druhého poschodí. U dveří pokoje číslo 28 čekal Hayley.

„Zdravím vás, Duffe,“ řekl. „Pojďte dál.“

Vrchní inspektor vkročil do prostorné ložnice, kde bylo ještě cítit spálené magnézium. Kdyby s ním vešla do pokoje královna Viktorie, odložila by klobouk a uvelebila by se v houpacím křesle, neboť v tomto prostředí by se cítila jako doma.

Ve výklenku, vzdáleném od okna, stála postel a na ní spočívalo nehybné tělo staršího muže. Duff ho odhadoval na sedmdesát. Muž byl uškrcen řemenem utaženým kolem tenkého krku a kriminalistovým bystrým očím neušly nepochybné známky zápasu na těle mrtvého. Nasvědčovaly, že stařec se zoufale a neúspěšně bránil.

Vrchní inspektor mlčky hleděl na tuto novou záhadu. Ranní mlha se už zvedla a zvenčí sem doléhala melodie písničky. Vyluzovala ji skupina pouličních muzikantů, kteří často vyhledávají tuto londýnskou čtvrť.

„Byl tu už policejní lékař?“ otázal se Duff.

„Ano, prohlédl mrtvého a odešel,“ odpověděl Hayley. „Ten chlápek zemřel asi před čtyřmi hodinami.“

S kapesníkem v ruce sejmul Duff řemen od kufru a předal jej daktyloskopovi. Potom pečlivě prohlížel tělesné pozůstatky pana Hugha Morrise Drakea z Detroitu. Zvedl mu levou paži a rozevřel ruku, sevřenou v pěst. Když se chystal provést totéž s pravicí mrtvého, překvapeně vykřikl. Mezi hubenými, ztuhlými prsty se cosi zatřpytilo — článek platinového řetízku od hodinek. Duff rozevřel ruku a tři články řetízku s klíčkem, zavěšeným na jejich konci, vypadly na postel.

Hayley k němu přistoupil a oba kriminalisté si nález prohlíželi. Na jedné straně klíčku bylo vyraženo číslo 3 260 a na druhé stálo „Dietrich Safe and Lock Company, Canton, Ohio“.

Duff pohlédl na strnulý nebožtíkův obličej. „Hodný stařík,“ zamumlal. „Poskytl nám vodítko. Utrhl vrahovi kus řetízku od hodinek.“

„Pěkný úlovek,“ poznamenal Hayley.

Duff přikývl. „Možná. Ale na můj vkus mi to připadá moc americký. Kamaráde, já jsem jenom londýnský detektiv.“

Poklekl u postele, aby si lépe prohlédl podlahu. Kdosi vstoupil do pokoje, ale Duff se nedal rušit a vzhlédl až po chvíli. Pak hbitě vyskočil na nohy a rychle přejel rukou kolena nohavic. Několik kroků před ním stála štíhlá, přitažlivá americká dívka a pohlížela na Duffa očima, které inspektora hned upoutaly.

„Do — bré ráno,“ vyhrkl.

„Dobré ráno,“ odpověděla dívka vážně. „Jmenuju se Pamela Potterová a pan Drake — byl můj dědeček. Mám za to, že jste ze Scotland Yardu. Určitě byste rád mluvil s někým z rodiny.“

„Pochopitelně,“ souhlasil Duff.

Dívka se tvářila klidně, ale fialkové oči měla zarudlé od pláče.

„Vaše matka také cestuje s touto skupinou, viďte?“

„Maminka je úplně zdrcená,“ vysvětlovala dívka. „Objeví se patrně později, jakmile se trochu vzpamatuje. V této chvíli jsem vám k dispozici jedině já. Co byste si přál vědět?“

„Napadá vás nějaký důvod této tragické události?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Vůbec žádný. Stále ještě tomu nemůžu uvěřit. Dědeček byl nejhodnější člověk na světě. Neměl jediného nepřítele. Je to prostě absurdní!“

Z Clarges Street se hlasitě ozvala další melodie. Duff se otočil na jednoho z techniků. „Zavřete okno!“ přikázal ostře. „Váš dědeček asi patřil k předním občanům v Detroitu?“ otázal se dívky.

„Patřil k průkopníkům automobilového průmyslu. Před pěti lety složil funkci předsedy společnosti, ale nadále zůstal členem správní rady. V posledních letech věnoval na charitativní účely několik set tisíc dolarů. Byl všeobecně vážený a všichni lidé, kteří ho znali, ho měli rádi.“

„Pan Drake byl tedy velice zámožný?“

„Ovšem.“

„A kdo —“ Duff se odmlčel. „Promiňte, ale musím vám tuto otázku položit. Kdo zdědí jeho majetek?“

Dívka ho upřeně pozorovala. „Na to jsem ještě nepomyslela. Ale kromě toho, co odkázal na dobročinné účely, připadne všechno ostatní patrně mé matce.“

„A později vám?“

„Ano, mně a mému bratrovi, jak se domnívám. No a?“

„Nic. Kdy jste naposled viděla svého dědečka? Totiž naživu?“

„Včera po večeři. Maminka a já jsme šly do divadla, ale jemu se nechtělo. Tvrdil, že je unavený. Ostatně nikdy neměl z divadla požitek.“

Duff přikývl. „Pochopitelně. Váš dědeček byl hluchý.“

„Jak to můžete vědět — ach!“ Její pohled se stočil na stůl, kde ležel naslouchací přístroj s baterií. Z očí jí vytryskly slzy, ale rychle se vzpamatovala. „Ano — to je jeho,“ řekla a natáhla ruku.

„Nedotýkejte se toho, prosím,“ varoval ji Duff.

„No ovšem — chápu. Naslouchadlo nosil pořád, ale nebylo to mnoho platné. Včera večer nám řekl, abychom šly samy, že si půjde brzy lehnout, neboť dnešní den bude namáhavý — měli jsme odjet do Paříže, jak jistě víte. Řekly jsme mu, aby nezaspal. Naše pokoje jsou o patro níž. Odpověděl, že nemusíme mít obavy, neboť dojednal s číšníkem na patře, aby ho chodil budit každý den před osmou. Čekaly jsme na dědečka v hale, že půjdeme společně na snídani, když o půl deváté přišel ředitel hotelu a řekl nám, co se stalo.“

„A vaši matku to krutě zasáhlo?“

„Ovšem — taková hrozná zpráva! Omdlela a já ji potom odvedla do jejího pokoje!“

„A vy jste neomdlela?“

Dívka si Duffa opovržlivě změřila. „Nepatřím ke generaci, která omdlévá. Ta zpráva mě ovšem zdrtila.“

„Pochopitelně. Dovolte, abych vám vyjádřil hlubokou soustrast.“

„Děkuji. Co byste si ještě přál vědět?“

„Pro tuto chvíli už nic. Věřím, že mi umožníte, abych se mohl na chvíli setkat s vaší matkou, než odejdu. Potřebuji s ní mluvit. Ale to ještě asi tak hodinku může počkat. Zatím vyslechnu ostatní účastníky vaší skupiny, dole v salónku. Nežádám vás, abyste tam také chodila —“

„Nesmysl!“ ozvala se dívka. „Samozřejmě, že přijdu. Nejsem žádná pápěrka. A taky si chci všechny členy naší cestovní výpravy pořádně prohlédnout. Zatím nebyl čas, abychom se navzájem poznali. Ano, budu tam. Je to prostě všechno nesmyslné, taková hnusná vražda. Nebudu mít klid, dokud se nedovím, kdo je pachatel. Udělám cokoli, pane —“

„Inspektor Duff. Těší mě, že jste zaujala tento postoj. Budeme hledat odpověď společně, slečno Potterová.“

„A my ji najdeme,“ dodala. „Jsem si tím jista.“ Poprvé její zrak zalétl na postel. „On — byl na mne tak hrozně hodný,“ řekla, hlas se jí zlomil a spěšně vyšla z pokoje.

Duff se za ní ohlédl. „To děvče stojí pevně na vlastních nohou, co říkáte?“ poznamenal k Hayleymu. „Kupodivu takových mladých Američanek je hodně. Nu, jaké zatím máme stopy? Utržený řetízek s klíčkem. To není zlé.“

„Duffe, jsem já ale osel!“ vyhrkl Hayley. „Lékař ještě něco nalezl. Leželo to na posteli vedle mrtvoly.“

„Co je to?“ zeptal se Duff.

„Tohle.“ Hayley mu podal těžký váček z jelenice, nahoře stažený šňůrkou. Duff přistoupil ke stolku, rozvázal šňůrku a obsah vysypal. Udiveně hleděl na stolní desku.

„Co vidíte, Hayleyi?“

„Oblázky,“ odpověděl inspektor. „Oblé kamínky, jaké najdete skoro na každé pláži.“ Rukou rozhrnul hromádku a urovnal. „Bezcenné kamínky.“

„Vypadá to nesmyslně, že?“ zamumlal Duff. Obrátil se na jednoho ze svých lidí. „Spočítejte je a dejte je zase do váčku.“

Zatímco technik plnil jeho příkaz, Duff se posadil do staromódního křesla a pomalu se rozhlížel po místnosti.

„Neškodný starý muž se vydá se svou dcerou a vnučkou na zábavnou cestu kolem světa a v londýnském hotelu je uškrcen. Hluchý, dobromyslný starý pán, známý lidumil. Když je přepaden ve spánku, zápasí s útočníkem a utrhne mu konec řetízku od hodinek. Ale jeho síly kvapem ochabují, jak vrah pevně utahuje škrtidlo, a nakonec hodí na postel měšec naplněný kamínky. Co o tom soudíte, Hayleyi?“

„Přiznám se, že si to nedovedu srovnat v hlavě.“

„Ani já ne. Ale povšiml jsem si dvou nesrovnalostí. Vy také?“

„Nemám tak dokonalý postřeh, jako vy, Duffe.“

„Hloupost! Nebuďte tak skromný, kamaráde. Pořádně jste se nedíval, kam jste měl, v tom je všechno. Kdyby útočník zápasil s mužem na posteli, zanechaly by jeho boty na tom starém tlustém koberci nějaké stopy. Ale povrch koberce není pomačkaný, ani odřený a také na něm nezůstaly žádné rýhy.“

„Ne?“

„Opravdu ne. A ještě jednou si prohlédněte postel.“

„No tohle!“ Muž z Vine Street vytřeštil oči. „Už mi to došlo! V posteli sice někdo spal, ale ...“

„Přesně tak. Prostěradlo není zmuchlané. V nohách a po jedné straně zůstalo dokonce na svém místě. Co myslíte, mohlo tu dojít k zápasu?“

„Velice o tom pochybuji, Duffe.“

„Podle mého k němu tady nedošlo.“ Duff se zamyšleně rozhlédl kolem. „Ano, tohle byl Drakeův pokoj. Jsou v něm všechny jeho věci. Naslouchací přístroj leží na stole a oblek je přehozený přes židli. Ale cosi mi říká, že Hugh Morris Drake přišel o život na jiném místě.“

Kapitola 3
Muž se slabým srdcem

Po tomto překvapivém prohlášení se Duff na chvíli odmlčel a zíral do prázdna. Ve dveřích se objevil ředitel hotelu Kent. Stále ještě vypadal ustaraně.

„Myslel jsem, že bych vám tu mohl být k užitku,“ poznamenal.

„Rád bych hovořil s osobou, která zločin odhalila,“ řekl Duff.

„Mě to už také napadlo,“ odvětil ředitel. „Mrtvého našel Martin, číšník, který má toto poschodí na starosti. Přivedl jsem ho s sebou.“

Vykročil ze dveří a pokynul rukou. Do pokoje vešel sluha s bezvýrazným obličejem, mnohem mladší než většina jeho kolegů. Napohled byl celý nesvůj.

„Dobré ráno,“ pozdravil ho Duff a vyndal zápisník. „Jsem inspektor Duff ze Scotland Yardu. Rád bych od vás slyšel všechno, co se tu ráno přihodilo.“

„Inu, pane, já — měli jsme s panem Drakem takovou úmluvu,“ spustil nejistě. „Budil jsem ho každé ráno, protože v pokojích nejsou telefony. Chodil na snídani do jídelny, ale měl strach, že zaspí. Dalo to práci, aby mě uslyšel, pane, protože byl hluchý jako poleno. Dvakrát jsem musel pro klíč do vrátnice, abych se dostal do pokoje. Dnes ráno jsem také ve tři čtvrtě na osm zaklepal na dveře. Několikrát jsem na ně zabušil, ale neozval se. Šel jsem do vrátnice pro klíč, ale dověděl jsem se, že včera zmizel.“

„Klíč z vrátnice zmizel?“

„Ano, pane. Ale dole je ještě jiný univerzální klíč a ten jsem si vzal. Nepomyslel jsem na nic zlého. Pan Drake mě ani včera a předevčírem neslyšel. Odemkl jsem dveře a vešel do pokoje. Jedno okno bylo zavřené a žaluzie stažená, ale druhé bylo otevřené a žaluzie vytažená. Tudy padalo světlo dovnitř. Všechno se mi zdálo v pořádku. Viděl jsem naslouchací přístroj na stole a oblek pana Drakea ležet na židli. Potom jsem přistoupil k posteli — a okamžitě jsem spěchal oznámit, co se stalo. To je všechno, co vám můžu povědět, pane inspektore.“

Duff se obrátil na Kenta: „Jak je to s tím klíčem ve vrátnici?“

„To máte tak,“ vysvětloval ředitel. „Jak víte, tento hotel zachovává tradice a naše pokojské nemají klíče k pokojům. Jestliže host z pokoje odejde a zamkne za sebou, pokojská si musí vyzvednout univerzální klíč ve vrátnici, aby mohla v pokoji uklidit. Dáma z vedlejšího pokoje číslo 27, paní Irena Spicerová — patří také k výpravě doktora Loftona — za sebou včera zamkla, ačkoli ji naši zaměstnanci upozornili, aby nechala otevřeno. Pokojská si proto musela vypůjčit univerzální klíč, který ponechala ve dveřích, zatímco uklízela další pokoje. Když později klíč hledala, už tam nebyl a dosud se nenašel.“

„Pochopitelně,“ usmál se Duff. „Kdosi jej použil dnes kolem čtvrté hodiny ranní.“ Pohlédl na Hayleyho. „Dobře si to předem promyslel.“ Obrátil se znovu na ředitele: „Přihodilo se v hotelu ještě něco, o čem bychom měli vědět?“

Kent se zamyslel a pak přikývl. „Ano. Náš noční hlídač mi hlásil dva neobvyklé zážitky. Je už v letech, a proto jsem mu řekl, aby si šel na chvíli odpočinout. Právě jsem pro něj poslal a zakrátko se dostaví. Byl bych rád, abyste slyšel přímo od něho, co v uplynulé noci zažil.“

Ve dveřích se objevil Lofton. „Ach, pane inspektore!“ spustil. „Několik účastníků naší skupiny se z města ještě nevrátilo, ale většinu jsem už shromáždil. Jak jsem říkal, do desáté hodiny tu budou všichni. Někteří bydlí v tomto patře —“

„Moment,“ přerušil ho Duff, „především mě zajímají hosté z obou sousedních pokojů. Pan Kent mi řekl, že jistá paní Spicerová bydlí v čísle 27. Mohl byste se laskavě podívat, zda je v pokoji, a přivést ji sem?“

Lofton odešel, Duff přistoupil k posteli a zakryl tvář mrtvého. Když se otočil, Lofton vcházel se ženou asi třicetiletou, elegantně oblečenou. Byla nepochybně krasavice, ale její unavené oči a tvrdé rysy kolem úst nasvědčovaly, že nevede zrovna usedlý život.

„To je paní Spicerová,“ představil ji Lofton. „Inspektor Duff ze Scotland Yardu.“

Žena pohlédla na Duffa s náhlým zájmem. „Proč si přejete se mnou mluvit?“

„Předpokládám, že víte, co se tu dnes ráno přihodilo?“

„Nevím vůbec nic. Posnídala jsem ve svém pokoji a až do této chvíle jsem jej neopustila. Ovšem, slyšela jsem odsud nějaký hluk.“

„Pán, který v tomto pokoji bydlel, byl dnešní noci zavražděn,“ oznámil jí Duff a pozoroval ženu, jak se bude tvářit.

Paní Spicerová zbledla. „Zavražděn?“ vykřikla a zavrávorala. Hayley jí rychle přisunul židli. „Děkuji,“ přikývla mechanicky. „Myslíte chudáka starého pána Drakea? Takový roztomilý člověk! Panebože, to — to je hrozné!“

„Bohužel, je to tak,“ potvrdil Duff. „Tento pokoj dělí od vašeho jen tenké dveře, které jsou neustále zavřené, jak předpokládám.“

„Zajisté.“

„Z obou stran?“

Přimhouřila oči. „Nevím, jestli byly zavřené z této strany, ale z mého pokoje ano.“ Duffovi jeho chyták nevyšel.

„Zaslechla jste v noci nějaký hluk? Jako by tu někdo zápasil — nebo snad výkřik?“

„Neslyšela jsem nic.“

„To je divné?“

„Pročpak? Mám dobrý spánek.“

„Takže jste podle všeho spala, když došlo k vraždě?“

Zaváhala. „Jste chytrý, pane inspektore. Kdy k vraždě došlo, o tom nemám ani tušení.“

„No ovšem, jak byste to mohla vědět? Podle všeho, zemřel pan Drake kolem čtvrté hodiny ranní. Neslyšela jste během uplynulých čtyřiadvaceti hodin někoho tady hovořit?“

„Počkejte, zkusím si vzpomenout. Včera večer jsem šla do divadla —“

„Sama?“

„Ne, s panem Stuartem Vivianem z naší skupiny. Když jsem se kolem půlnoci vrátila, všude kolem bylo ticho. Ale když jsem se včera převlékala k večeři, zaslechla jsem odsud hlasy. Velice hlučný hovor.“

„Skutečně?“

„Ano — vypadalo to jako hádka.“

„Kolik jich bylo?“

„Dva muži. Pan Drake a...“

„Vy jste ten druhý hlas poznala?“

„Ano. Je velice výrazný. Patřil doktoru Loftonovi.“

Duff se otočil k vedoucímu výpravy. „Včera, před večeří, tady došlo k hádce mezi vámi a mrtvým?“

„To je silné slovo,“ ohradil se Lofton. „Zastavil jsem se u něj, abych ho seznámil s dnešním programem, a pan Drake najednou začal mít připomínky k účastníkům výpravy. Prohlásil, že někteří z nich nesplňují požadované předpoklady.“

„Ani se nedivím, že to řekl,“ ozvala se paní Spicerová.

„Samozřejmě, velice dbám na svou dobrou pověst,“ pokračoval Lofton. „Nejsem zvyklý na takovou kritiku. Je sice pravda, že vzhledem k špatné situaci doma, musel jsem vzít dva nebo tři lidi, které bych jinak odmítl. Ale třebaže nemají význačné společenské postavení, jsou to lidé bezúhonní, o tom jsem přesvědčen. Nepopírám, že poznámky pana Drakea mě rozčilily a náš rozhovor nabral trochu ostřejší tón. Ale nedošlo mezi námi k tak prudké rozepři, aby skončila takhle.“ Lofton ukázal hlavou k posteli.

Duff se znovu otočil k ženě. „Nezaslechla jste něco z rozhovoru?“

„Ne. Ovšem, nijak jsem se nesnažila vyslechnout, o čem spolu mluví. Mohu pouze konstatovat, že byli rozčilení a hovořili zvýšenými hlasy.“

„Odkud jste, paní Spicerová?“ zeptal se Duff.

„Ze San Franciska. Můj manžel je burzovní makléř. Neměl čas, aby mě mohl doprovázet.“

„To je vaše první zahraniční cesta?“

„Kdepak! Už jsem několikrát navštívila Evropu a dvakrát absolvovala cestu kolem světa.“

„Neříkejte! Vy Američani jste cestovatelé k pohledání. Požádal jsem doktora Loftona, aby se všichni účastníci zájezdu shromáždili dole v salónku. Budete tak laskavá a připojíte se k nim?“

„Zajisté. Hned tam běžím.“

Sotvaže odešla, přinesl daktyloskop Duffovi řemen od kufru. „Žádné otisky, pane Duffe. Pachatel řemen předtím otřel a pak jej zřejmě držel v rukavicích.“

Duff zvedl řemen do výše. „Doktore Loftone, nezahlédl jste takový řemen na kufru některého z vašich — ehm — svěřenců? Podle všeho —“ Umlkl, když viděl, jak Lofton rozšířil oči úžasem.

„To je divné,“ zamumlal. „Přesně takovým řemenem jsem převázal svůj starý kufr. Koupil jsem jej krátce předtím, než jsme vypluli z New Yorku.“

„Můžete mi jej ukázat?“ otázal se inspektor.

„Velice rád,“ souhlasil doktor a odešel z pokoje.

„Podívám se po tom nočním hlídači,“ řekl Kent a vyšel.

Duff pohlédl na Hayleyho. „Zdá se, že našemu vedoucímu výpravy teče do bot.“

„Má náramkové hodinky,“ odpověděl Hayley.

„Také jsem si toho všiml. Ale nosil je už předtím? Nemá také kapesní hodinky s platinovým řetízkem? Nesmysl! Dal by všechno v sázku. To je docela dobré alibi.“

„Ledaže by chtěl změnit povolání,“ nadhodil Hayley.

„V tom případě by mu přirozeně tato tragédie poskytla výbornou záminku. Ale proč by nám říkal, že má stejný řemen —“

Lofton se vrátil. Vypadal zmateně.

„Lituji, pane inspektore. Ten řemen zmizel beze stopy.“

„Opravdu? A není tenhle váš?“ Inspektor mu podal řemen.

Doktor si jej chvíli prohlížel a pak řekl: „Mám sto chutí věřit, že je vskutku můj.“

„Kdy jste jej viděl naposledy?“

„V pondělí večer, když jsem vybaloval své věci. Kufr jsem postavil do skříně a od té doby jsem se jej nedotkl.“ Vrhl na Duffa úpěnlivý pohled. „Někdo má zájem, aby na mne padlo podezření.“

„Nepochybně. Kdo byl ve vašem pokoji?“

„Každý. Co chvíli někdo přijde a vyptává se na nějaké podrobnosti. Ale nepředpokládám, že by někdo z naší skupiny měl s tím něco společného. V uplynulých pěti dnech mohl do mého pokoje kdokoli. Pokojské nás požádaly, abychom pokoje nezamykali, když odcházíme.“

Duff přikývl. „Neznepokojujte se, doktore Loftone! Nemyslím, že jste takový hlupák, abyste uškrtil někoho řemenem, který se dá tak snadno identifikovat. Nechme toho. Radši mi povězte, jestli víte, kdo bydlí ve vedlejším pokoji — myslím, že je to číslo 29.“

Ukázal na spojovací dveře na protilehlé straně.

„Účastník našeho zájezdu, pan Walter Honywood, milionář s New Yorku.“

„Podívejte se po něm, a jestli je u sebe, tak ať sem přijde! A potom svolávejte dál vaši skupinu do salónku dole.“

Když doktor odešel, Duff přistoupil ke spojovacím dveřím a stiskl kliku. Byly zamčené.

„Škoda, že to s tím řemenem nevyšlo,“ poznamenal Hayley. „Takže doktor Lofton je mimo podezření.“

„Zdá se,“ souhlasil Duff. „Ledaže by byl tak rafinovaný — ukradli mi řemen, proto nejsem pachatelem — ne, tak prohnaný není. Ale je bohužel vyloučeno, abychom ho použili jako důvěrníka. A potřebovali bychom mít v té skupině důvěryhodného spojence.“

Ve dveřích stál vysoký, pohledný muž, blížící se čtyřicítce.

„Jsem Walter Honywood z New Yorku,“ představil se. „Tato tragédie mě velice rozrušila. Jak víte, bydlím v pokoji číslo 29.“

„Pojďte dál, pane Honywoode,“ vyzval ho Duff. „Takže tedy víte, co se stalo?“

„Ano. Dověděl jsem se o tom při snídani.“

„Posaďte se, prosím.“

Muž z New Yorku usedl. Měl šediny na spáncích a na svůj věk až příliš zarůžovělou pleť. Dělal dojem člověka, s kterým se život nemazlil. Duff si vzpomněl na paní Spicerovou — Honywood měl stejné vrásky kolem úst a v očích unavený, zkušený výraz.

„Před snídaní jste neměl tušení, co se stalo?“ zeptal se detektiv.

„Ani to nejmenší.“

„Není to podivné?“

„Co tím myslíte?“ Na chvíli zneklidněl.

„Že jste neslyšel hluk zápasu nebo výkřik ze sousedního pokoje.“

„Nic jsem nezaslechl. Spím tvrdě.“

„Takže když došlo k zločinu jste spal?“

„Samozřejmě.“

„Víte tedy, kdy byl pan Drake zavražděn.“

„No — to pochopitelně nevím. Říkal jsem, že jsem spal, když se to stalo, jinak bych zajisté ...“

Duff se usmál „No ovšem, rozumím. Spojovací dveře mezi vaším a tímto pokojem jsou stále zavřené?“

„Ovšem.“

„Z obou stran?“

„Určitě.“

Duff povytáhl obočí. „Jak můžete vědět, že byly zamčeny na této straně?“

„Nu — včera ráno jsem slyšel, jak se číšník snaží toho starého pána vzbudit. Otevřel jsem spojovací dveře na mé straně, protože jsem myslel, že se tudy dostaneme k němu do pokoje. Ale z jeho strany byly dveře uzamčeny.“

Honywood se už nechoval ležérně. Na čele mu vyvstaly perličky potu a jeho obličej nabral šedivý nádech.

Duff ho se zájmem pozoroval. „Myslím, že jsem už někdy vaše jméno slyšel.“

„To je možné. Jsem divadelní producent v New Yorku a také v Londýně jsem uvedl několik her. Jistě jste slyšel také o mé manželce — herečce Sybile Conwayové. Vystupovala v Evropě.“

„Ach, ano. Doprovází vás?“

„Ne. Před dvěma měsíci jsme měli menší nedorozumění a tak odjela do San Rema na italské Riviéře, kde se dosud zdržuje. Naše skupina se má také zastavit v San Remu a doufám, že se tam setkám se svou ženou, podáme si ruce na usmířenou a podaří se mi ji přemluvit, aby jela se mnou.“

Duff přikývl.

Muž z New Yorku vytáhl cigaretu a zapalovač. Ruka se mu chvěla, když jej rozškrtl. Jakmile zvedl oči, viděl, že jej inspektor upřeně pozoruje.

„Ta zpráva mnou hrozně otřásla,“ vysvětloval. „Poznal jsem pana Drakea na lodi a oblíbil jsem si ho. Navíc se netěším nejlepšímu zdraví. Proto jsem se přihlásil na zájezd. Když mě žena opustila, nervově jsem se zhroutil a lékař mi doporučil cestování.“

„Není to zvláštní, pane Honywoode, že člověk, postižený nervovou chorobou, má klidné, dobré spaní?“

Honywood se zatvářil překvapeně. „Neměl jsem v tomto ohledu nikdy žádné potíže,“ odvětil.

„To si tedy můžete gratulovat,“ pravil Duff. „Za chvíli se sejdu se všemi účastníky zájezdu v přízemí.“ Vysvětlil mu, kam má jít, a když odešel, vrchní inspektor se otočil k Hayleymu. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se.

„Má hrozně nahnáno, řekl bych.“

„Dlouho jsem nikoho neviděl, aby měl takhle v kalhotách,“ souhlasil Duff. „Ví toho o hodně víc, než nám pověděl. Je úplně vyvedený z míry — jenomže, hrome, to není žádný důkaz! Musíme postupovat pomalu a obezřetně, kamaráde —, a pana Honywooda nespustíme z očí. Věděl, kdy k vraždě došlo, věděl, že dveře byly zamčené z obou stran. Nedávno utrpěl nervový otřes, a přesto spal tvrdě jako dítě. Ano, na pana Honywooda si posvítíme.“

Kent se vrátil se starým sluhou, který vypadal skoro jako dvojník Samuela Pickwicka.

„To je Eben, náš noční hlídač,“ představil ho ředitel. „Přál jste si slyšet, co zažil dnes v noci.“

„Zajisté,“ odvětil Duřf. „Tak vypravujte, pane Ebene.“

„Teda, abyste věděl,“ spustil starý muž, „vydávám se každou celou hodinu na obchůzku domem a píchám hodiny. Když jsem dnes ráno ve dvě došel na druhý poschodí, uviděl jsem nějakýho pána stát přede dveřma jednoho pokoje.“

„Před kterými?“

„Nemůžu na to přísahat, pane, ale myslím, že to byl pokoj číslo 27.“

„Sedmadvacet! Tam bydlí paní Spicerová. Pokračujte!“

„Když mě ten pán uslyšel, honem se otočil a šel ke mně. Stál jsem na nejhořejším schodě. „Dobrý večer,“ řekl. „Patrně jsem si spletl poschodí. Bydlím níž.“ Vypadal jako džentlmen, jako náš host, a proto jsem ho nechal projít. Asi jsem se ho měl zeptat, jak se jmenuje, ale doposud jsme v hotelu ještě neměli žádnou nepříjemnost — až dneska — a proto mě nic takovýho nenapadlo.“

„Viděl jste mu do tváře?“

„Jasně, viděl jsem mu do obličeje. Na chodbě se svítilo. Toho pána poznám, pokavad je ještě v domě.“

„Výborně,“ Duff se zvedl. „Teď se s námi půjdeme podívat na účastníky zájezdu.“

„Moment, pane. Zažil jsem ještě další příhodu.“

„Neříkejte! Co to bylo?“

„Při obchůzce, o čtvrté hodině ranní, jsem došel na druhý poschodí, ale světlo nesvítilo. Na chodbě byla tma jako v pytli. Prasklá žárovka, pomyslel jsem si a sáhl jsem po baterce. Měl jsem už ruku v kapse, když jsem si uvědomil, že vedle mne někdo stojí. Slyšel jsem, jak ten neznámý hlasitě oddechuje. Vytáhl jsem baterku a rozsvítil. Viděl jsem, že ten muž má na sobě šedý oblek — a pak mi vyrazil baterku z ruky. Popadli jsme se do křížku, jenže já už dávno nejsem žádný mladík. Chytil jsem ho za kapsu saka — pravou kapsu — a zřetelně jsem slyšel, jak se látka trhá. Potom mě srazil k zemi. Na moment jsem ztratil vědomí, a když jsem se zase vzpamatoval, muž byl pryč.“

„Víte jistě, že měl na sobě šedý oblek? A jste si jistý, že jste natrhl pravou kapsu mužova saka?“

„To obojí můžu odpřisáhnout, pane.“

„A nenapadlo vás v té chvíli, že to může být tentýž muž, kterého jste viděl dvě hodiny předtím?“

„Tím jsem si nemohl být jist, pane. Zdálo se mi, že ten druhý byl přece jen o něco statnější. Ovšem, to je pouze moje domněnka.“

„A co jste udělal potom?“

„Sešel jsem dolů a řekl nočnímu vrátnému, co se mi stalo. Společně jsme pak hotel prohledali — pokud to šlo — abychom nerušili hosty. Nenalezli jsme nikoho. Mysleli jsme na policii — jenže náš hotel se těší velice dobré pověsti, pane, a proto jsme považovali za nejlepší řešení —“

„A také jedině správné,“ ozval se ředitel.

„ — za nejlepší řešení postarat se, aby se zpráva o tomto incidentu nedostala do novin. Samozřejmě jsem dnes ráno informoval o obou událostech pana Kenta, okamžitě po jeho příchodu.“

„Pane Ebene, vy jste už dlouho zaměstnaný v hotelu?“ zeptal se Duff.

„Čtyřicet osm let, pane. Nastoupil jsem tu do práce jako čtrnáctiletý mladík.“

„To je skutečně rekord,“ pravil inspektor. „Buďte tak laskav a počkejte v kanceláři pana Kenta, až vás zavoláme. Budeme vás později potřebovat.“

„S radostí, pane,“ odvětil noční hlídač a vyšel.

Duff se obrátil k Hayleymu. „Jdu si promluvit s těmi cestovateli kolem světa,“ prohlásil. „Zatímco je zdržím dole, navrhuji, abyste vzal pár svých lidí a porozhlédl se v pokojích účastníků zájezdu. Pan Kent vás zajisté rád doprovodí.“

„Sice ne rád,“ poznamenal Kent, „ovšem, když není vyhnutí —“

„Bohužel, jinak to nejde. Utržený řetízek od hodinek, šedé sako s utrženou kapsou... Nedělám si příliš nadějí, že budeme mít úspěch, Hayleyi, ale nemůžeme si dovolit něco zanedbat.“ Obrátil se k daktyloskopovi a fotografovi. „Jste už hotovi, mládenci?“ zeptal se.

„Zrovna končíme, pane,“ řekl daktyloskop.

„Počkejte tady na mě,“ přikázal Duff a vyšel s Hayleym a s Kentem na chodbu. Rozhlédl se. „Pouze čtyři pokoje na této chodbě,“ poznamenal. „Kdo bydlí v čísle 30, vedle Honywooda?“

„Pan Patrick Tait,“ odvětil Kent. „Také patří k Loftonově skupině. Asi šedesátník a na Američana má velmi distingované vystupování. Myslím, že si ve Státech získal jméno jako obhájce ve věcech trestních. Bohužel je nemocný na srdce, a proto ho na cestě doprovází společník — mladý, asi dvacetiletý muž. Ale určitě pana Taita i jeho společníka za chvíli dole uvidíte.“

Duff sestoupil do přízemí. Před jedněmi dveřmi zahlédl nervózně přecházet doktora Loftona. Uvnitř viděl houf lidí postávat mezi klubovkami. Jejich kdysi rudý plyš, už dávno vybledl.

„Ach, pane inspektore!“ vyhrkl Lofton. „Ještě se mi nepodařilo shromáždit celou skupinu. Pět nebo šest účastníků se ještě nevrátilo, ale určitě přijdou co nevidět. Podívejte, právě jeden přichází.“

Blížil se k nim tělnatý starší muž důstojného vzezření. Čupřina sněhobílých vlasů mu dodávala velmi distingovaný výraz — když uvážíme, že to byl Američan.

„Pane Taite,“ zarepetil Lofton. „Představuji vám inspektora Duffa ze Scotland Yardu.“

Starý pán mu podal ruku. „Těší mne, pane,“ řekl hlubokým, dunivým hlasem. „Co jsem to slyšel? Došlo k vraždě? Neuvěřitelné! Naprosto neuvěřitelné! Smím se otázat, kdo je obětí?“

„Račte dovnitř, pane Taite,“ odpověděl Duff. „Za chvíli uslyšíte podrobnosti. Taková skličující záležitost —“

„Vskutku!“ Tait se otočil a pevným krokem překročil práh salónku. Chvíli stál a pozoroval hlouček lidí, shromážděný v místnosti. Potom přidušeně vykřikl a zhroutil se na zem.

Duff byl u něj první. Otočil ležícího na záda a starostlivě se mu zahleděl do obličeje. Byl bezvýrazný jako obličej mrtvého muže z čísla 28.

Kapitola 4
Duff přehlédne stopu

Vedle inspektora se vzápětí objevil pohledný mladý Američan s upřímnýma šedýma očima, které se nyní dívaly poněkud ustrašeně. Z lahvičky vysypal do kapesníku jakousi kuličku, rozmačkal ji a přiložil kapesník k nosu pana Patricka Taita.

„Po tomhle se hned zase vzpamatuje,“ vysvětloval inspektorovi. „V každém případě mi dal příkaz, abych mu tenhle lék podal, když ho stihne záchvat.“

„Zajisté. Vy doprovázíte pana Taita na cestě?“

„Ano. Jmenuji se Mark Kennaway. Pan Tait je na tom léku závislý, a proto si mě najal.“

Muž ležící na podlaze se pohnul a otevřel oči. Ztěžka dýchal a obličej měl bílý stejně jako vlasy.

Duff si všiml dveří na protilehlé straně pokoje. Přešel místnost, otevřel dveře a uviděl před sebou salónek se širokou a pohodlnou pohovkou.

„Odneseme ho sem, pane Kennawayi,“ navrhl Duff. „Ještě není natolik v pořádku, aby mohl nahoru do svého pokoje.“ Beze slova zvedl starého muže a odnesl ho na pohovku. „Zůstaňte u něho. S vámi oběma pohovořím později.“

Zavřel za sebou a vstoupil do větší místnosti. Chvíli se rozhlížel hlavním salónem Broomova hotelu. Rudý plyš a ořech — všechno toto letité zařízení zůstalo v původním stavu. U zdi stála knihovna s několika zaprášenými svazky, na stole ležela kupa provinčních novin a na stěně viselo v zažloutlých paspartách několik rytin s loveckými výjevy.

Skupinka moderních lidí, která se sešla v tomto muzeálním pokoji, pozorovala inspektora Duffa vážnýma očima; připadalo mu, že se v nejednom pohledu objevila úzkost. Mezitím slunce rozehnalo mlhu a okny se spoustou tabulek ozářilo obličeje, které měl detektiv dlouhou dobu zkoumat.

Otočil se k Loftonovi: „Kolik lidí ještě chybí?“

„Pět. Nepočítám dva ve vedlejší místnosti a paní Potterovou.“

Duff pokrčil rameny. „Tak tedy začínáme!“ Přitáhl si stolek doprostřed pokoje, usedl a vytáhl zápisník. „Předpokládám, že všichni víte, co se stalo. Dnes v noci byl v pokoji číslo 28 zavražděn pan Drake.“ Nikdo nic neřekl a Duff pokračoval: „Dovolte, abych se představil. Jsem inspektor Duff ze Scotland Yardu. Musím vám oznámit, že vaše skupina — tedy nikdo z účastníků zájezdu, nemůže opustit hotel, dokud k tomu Yard nedá povolení.“

Vtom vyskočil nějaký mužík v brýlích se zlatými obroučkami. „Poslyšte, pane,“ zvolal ječivým hlasem, „okamžitě se odhlašuji ze zájezdu. Nejsem na to zvyklý, abych měl něco společného s vraždou! U nás v Pittsfieldu, stát Massachusetts, odkud —“

„Zajisté — děkuji,“ pravil Duff chladně. „Nevěděl jsem, kde začít. Tedy začnu s vámi.“ Vyňal plnicí pero. „Vaše jméno, prosím.“

„Jmenuji se Norman Fenwick.“ Hláskoval je. „Je to anglické jméno.“

„Vy jste Angličan?“

„Anglického původu. Ano! Předkové se usadili v Massachusettsu roku 1650. Během revoluce zůstali všichni věrni rodné zemi.“

„Od těch časů už uteklo hodně vody,“ pousmál se Duff. „Při vyšetřování nám to sotva pomůže.“ S nechutí hleděl na mužíka, který se tak neomaleně pokoušel podlézat Britům. „Cestujete sám?“

„Ne! Jede se mnou sestra.“ Ukázal na bezbarvou, šedovlasou ženu. „Slečna Laura Fenwicková.“

Duff si to zaznamenal. „Může mi někdo z vás dvou něco říci k události z dnešní noci?“

Pan Fenwick se nasupil. „Pane, jak tomu mám rozumět?“

„Poslyšte, vyšetřuji vraždu a nemám času nazbyt. Slyšeli jste nebo viděli nebo snad cítili něco, co by mohlo s tímto případem souviset?“

„Nikoli, pane. Mluvím i za svou sestru.“

„Vyšli jste dneska ráno z hotelu? Ano? Kde jste byli?“

„Procházeli jsme se West Endem. Poslední pohled na Londýn. Toto město se nám velice líbí. To je ovšem docela přirozené, neboť máme britské předky —“

„Ovšem. Promiňte. Musím pokračovat.“

„Ještě okamžik, pane inspektore! Chceme se okamžitě rozloučit s touto společností. Okamžitě, pane! Nechci být nadále —“

„Už jsem jednou říkal, že skupina nesmí opustit hotel!“

„Tak dobře, pane! Promluvím si tedy s naším velvyslancem. Je dobrým přítelem mého strýce —“

„Beze všeho, jen se s ním spojte!“ utrhl se na něho Duff. „Další! Slečno Pamelo, my jsme spolu už hovořili. A paní Spicerová — s vámi jsem už také mluvil. Ten pán vedle vás —“

„Jsem Stuart Vivian z Del Monte, Kalifornie,“ odpověděl muž. Byl opálený, štíhlý a skoro hezoun, nebýt hluboké jizvy na pravé straně čela. „Přiznávám se, že sdílím názor pana Fenwicka. Proč se omezuje naše svoboda pohybu? Například já jsem se zavražděným jakživ nepromluvil ani slůvko. A neznám ani další účastníky výpravy.“

„Až na jednu výjimku,“ poopravil ho Duff.

„Ach, ovšem. Až na jednu výjimku.“

„Doprovázel jste včera večer paní Spicerovou do divadla?“

„Ano. Známe se už z dřívějška.“

„Dohodli jste se, že budete cestovat společně?“

„To je směšná otázka,“ ozvala se paní Spicerová.

„Nepřekračujete meze své kompetence?“ rozčílil se Vivian. „Byla to čirá náhoda. Rok jsem paní Spicerovou neviděl. Můžete si domyslet, jak mne překvapilo, když jsem po příjezdu do New Yorku zjistil, že se hlásí na tuhle cestu. Přirozeně není důvodu, proč bychom my dva nemohli být účastníky jednoho zájezdu.“

„Přirozeně,“ odvětil Duff vlídně. „A nevíte tedy nic, co by se týkalo vraždy?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Opustil jste dnes ráno hotel?“

„Samozřejmě. Vyšel jsem si do Burlington Arcade, abych si tam koupil pár košil.“

„Šel jste nakupovat ještě někam jinam?“

„Ne.“

„Jaké máte povolání, pane Viviane?“

„Žádné. Občas hraju pólo.“

„Ta jizva na čele je tedy od toho sportu?“

„Ano. Před pár lety jsem zažil ošklivý pád.“

Duff se rozhlédl. „Pane Honywoode, ještě jednu otázku!“

Honywood vyndal roztřesenou rukou cigaretu z úst. „Ano, pane inspektore?“

„Odskočil jste si dnes ráno z hotelu?“

„Ne. Po snídani jsem se zastavil tady v salóně a prohlédl jsem si pár starých čísel New York Tribune.“

„Děkuji. A pán vedle vás?“ Duff upřel pohled na muže středního věku, s dlouhým jestřábím nosem a nápadně malýma očima. I když byl dobře oblečený a tvářil se nenuceně, něčím se od přítomných odlišoval.

„Kapitán Ronald Keane,“ představil se.

„Jste voják?“ zeptal se ho Duff.

„Hm, já totiž —“

„To bych řekla, že je voják!“ ozvala se Pamela Potterová. Podívala se na Duffa. „Kapitán Keane mi vyprávěl, jak sloužil v britské armádě! Byl v Indii a Jižní Africe.“

Duff se zahleděl na kapitána. „Opravdu?“

„Inu —“ Keane zaváhal. „Ne tak docela. Já jsem si tak trošku vymýšlel. Rozumíte — na palubě lodi — a k tomu hezké děvče —“

„Chápu,“ přikývl inspektor. „V takové situaci chce člověk udělat dojem. Sloužil jste vůbec v armádě, kapitáne Keane?“

Keane znovu zaváhal. Jenže Scotland Yard si může snadno fakta ověřit a nebylo by rozumné, aby se pokoušel inspektora vodit za nos. „Bohužel,“ řekl. „To je — jenom takový čestný titul. Znamená málo — ehm — vlastně nic.“

„Jaké je vaše povolání?“

„Nejsem zaměstnán. Byl jsem inženýrem.“

„Proč jste si vyjel na cestu kolem světa?“

„Proč? Přece pro zábavu.“

„Doufám, že nebudete zklamán. Co je vám známo o té tragické události dnešní noci?“

„Vůbec nic.“

„Předpokládám, že jste si dnes ráno také vyšel na procházku?“

„Ano. Dal jsem si v kanceláři společnosti American Express proplatit šek.“

„Měl jste u sebe mít jenom šeky společnosti Nomad,“ ozval se doktor Lofton.

„Ještě mi zbylo pár jiných,“ odvětil Keane. „Je to nezákonné?“

„Podle našeho ujednání —“ začal Lofton, ale Duff mu nedovolil pokračovat.

„Zbývá nám ještě ten pán v rohu,“ řekl detektiv a kývl hlavou na vysokého muže v tvídovém obleku. Opíral se o silnou hůl a jednu nohu měl strnule nataženou. „Jak se jmenujete, pane?“

„John Ross,“ odvětil tázaný. „Jsem dřevař z Tacomy, stát Washington. Celá léta jsem se těšil na tu cestu, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že bude tak vzrušující. Můj život je otevřená kniha, pane inspektore. Stačí říct a já vám přečtu nahlas kteroukoli stránku si vyberete.“

„Jste Skot, že?“ poznamenal Duff.

„To ráčkování se stále ještě dá poznat?“ Ross se usmál. „A to žiju bůhvíkolik let v Americe. Vidím, že se díváte na mojí nohu, a poněvadž všichni vysvětlujeme naše jizvy a slabůstky... Před pár měsíci jsem byl v sekvojovém lese. Koukal jsem, kam jsem neměl, a padající kmen mi přerazil nohu. A doktorům se už nepovedlo dát ty přelámané kosti jaksepatří na místo.“

„To je mi líto. Víte něco o té vraždě?“

„Vůbec nic, pane inspektore. Škoda, že vám nemůžu pomoci. Docela příjemný staroušek, ten Drake. Seznámili jsme se na lodi — máme oba ještě zdravé žaludky. Moc sympatický člověk.“

„Mám za to, že i vy —“

Ross přikývl. „Ano — ráno jsem si vyšel na procházku. Ještě byla mlha. Žijete v zajímavém městečku, pane inspektore. Mělo by ležet na pobřeží Pacifiku.“

„Radši bych to pobřeží přestěhoval sem,“ odvětil Duff. „Hlavně klima.“

Ross zpozorněl. „Vy jste u nás někdy byl, pane inspektore?“

„Nakrátko. Před několika lety.“

„A co si o nás myslíte?“ vyzvídal dřevař.

Duff se usmál a zavrtěl hlavou. „Na to se mě zeptejte někdy jindy,“ odvětil. „Teď mám v hlavě jiné věci.“ Zvedl se. „Všichni tu ještě zůstaňte, hned se vrátím,“ řekl a vyšel.

Fenwick přistoupil k doktoru Loftonovi: „Vraťte nám peníze za cestu,“ spustil.

„Proč?“ zeptal se Lofton mile.

„Myslíte, že pojedeme s vámi dál po tom, co se stalo?“

„Pokračujeme podle programu,“ prohlásil Lofton. „Jestli se chcete, nebo nechcete připojit, to je vaše věc. Organizuji tyto cesty již mnoho let a není to poprvé, že někdo z účastníků zemřel. A proto ani vražda nemění moje plány. Sice se v Londýně zdržíme déle, než jsme původně předpokládali, ale jde o vyšší moc. Prostudujte si důkladně podmínky smlouvy, kterou jste se mnou podepsal, pane Fenwicku. Za vyšší moc nenesu žádnou odpovědnost. Naše skupina bude pokračovat v cestě kolem světa, a pokud si přejete zrušit účast, na odškodnění nemáte právní nárok.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případu se ujímá Charlie Chan.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.